КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/1722/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року м. Київ

Справа № 755/17034/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником Косиком Вадимом Михайловичем , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 червня 2024 року, ухвалене у складі судді Арапіної Н.Є.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

У листопаді 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона є власником транспортного засобу «Lexus RX 350», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2010 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 .

10.06.2023 року сталася ДТП за участю автомобіля марки «Toyota», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 , та автомобіля марки «Lexus RX 350», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить їй.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 27.07.2023 року ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована у АТ «Страхова компанія ARX» на підставі полісу № EP210965963 від 29.09.2022 року. Ліміт відповідальності становить у розмірі 160 000 грн, франшиза становить 2 000 грн. АТ «Страхова компанія ARX» виплачено їй страхове відшкодування у розмірі 158 000 грн.

Згідно з рахунком-фактурою від 23.06.2023 року № 3Н-1007190, складеним ФОП ОСОБА_4 , вартість ремонту автомобіля «Lexus RX 350», державний номерний знак НОМЕР_1 , становить 484 657,75 грн.

Згідно зі звітом від 14.09.2023 року № 331/09-23, виконаним суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Клевер Експерт», щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу «Lexus RX 350», державний номерний знак НОМЕР_1 , ринкова вартість автомобіля складає 673 744,50 грн, вартість матеріального збитку з урахуванням ПДВ становить 185 231,16 грн, вартість відновлювального ремонту складає 475 755,92 грн.

Для повного відшкодування завданої транспортному засобу позивача шкоди відповідач зобов`язаний сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди (відновлювальним ремонтом без врахування зносу) і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) : 475 755,92 грн - 158 000 грн. = 317 755,92 грн

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду, завдану внаслідок вчинення ДТП, у розмірі 317 755,92 грн та судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 червня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - Косик В.М. звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вказує, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неправильно застосував норми права ст. ст. 22, 1166, 1192, 1194 ЦК України, чим позбавив позивача права на відшкодування збитків та звільнив від відповідальності відповідача.

За приписами вказаних норм права достатньо наявності самого факту пошкодження транспортного засобу для виникнення у особи обов`язку відшкодування збитків, а факт продажу транспортного засобу не впливає на завдані збитки та їх розмір, що підлягають відшкодуванню.

Так, відповідно до висновку ТОВ «Клевер Експерт» від 14.09.2023 року № 331/09-23 щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу «Lexus RX 350» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), ринкова вартість автомобіля склала 673 744,50 грн, а вартість відновлюваного ремонту - 475 755,92 грн. У подальшому пошкоджений автомобіль був проданий за 49 000 грн, а відтак позивач має право на відшкодування завданих збитків.

Відновлювати транспортний засіб позивач вже не може, але фактичні витрати на відновлюваний ремонт могли бути набагато більше, тому позивач просить відшкодувати завдані збитки в заявленому розмірі відповідно до чинного законодавства.

Додатково повідомляє про стягнення з відповідача витрати на правову правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 15 000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення, яке ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права. Визнає, що в результаті пошкодження автомобіля позивач зазнала втрат майнового характеру у розмірі 185 231,16 грн з урахуванням ПДВ, але оскільки ремонт транспортного засобу не здійснений та ніколи не буде здійснений в майбутньому, у зв`язку з відчуженням останнього, стягнення витрат є незаконним та призведе до збагачення позивача.

Вказує, що відповідно до постанови Верховного Суду від 22.12.2020 року у справі №565/1210/19, вартість матеріального збитку визначена у звіті №331/09-23 підлягає зменшенню на суму ПДВ (20 %). Оскільки позивачем не надано доказів оплати проведеного ремонту транспортного засобу, а тому втрати, яких позивач зазнала у зв`язку з пошкодженням автомобіля становлять суму 148 184,93 грн (185 231,16 грн - 37 046,23 грн), що не перевищує страхову суму за полісом обов`язкового страхування.

Звертає увагу, що відповідно до ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ціна продажу автомобіля позивача після ДТП не має враховуватись судом при визначенні розміру матеріального збитку, оскільки вартість автомобіля до ДТП та після враховується тільки внаслідок фізичного знищення автомобіля, коли вартість відновлювального ремонту перевищує вартість автомобіля до ДТП.

Вважає, що 15 000 грн витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню, оскільки представник позивача не надала реального опису виконаних робіт та вартості кожної роботи.

У відповіді на відзив представник позивача ОСОБА_1 - Косик В.М. вказує, що у відповідача є обов`язок відновити порушене право потерпілої, не зважаючи на те, чи залишився пошкоджений автомобіль у власності позивача, чи буде автомобіль відновлюватись (ремонтуватись), чи буде відчужений.

Зазначає, що заперечення відповідача щодо відсутності детального опису робіт (наданих послуг) витрат на професійну допомогу, спростовуються висновками Великої Палати Верховного Суду, про те що подання детального опису робіт виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, а тому не зазначення учасником справи витрат часу не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - Косик В.М. підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний транспортний засіб продано позивачем у невідновленому стані згідно з договором купівлі-продажу транспортного засобу від 07 вересня 2023 року, при цьому позивачем не доведено фактичні витрати у зв`язку з пошкодженням відчуженого транспортного засобу, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи встановлено, що 10.06.2023 року сталася ДТП за участю автомобіля марки «Toyota», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля марки «Lexus RX 350», державний номерний знак НОМЕР_1 , належного ОСОБА_6 .

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 27.07.2023 року у справі № 757/25724/23 ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а. с. 10).

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «Toyota», державний номерний знак НОМЕР_3 , ОСОБА_3 на момент вчинення ДТП була застрахована у АТ «Страхова компанія ARX» на підставі полісу від 29.09.2022 року № EP210965963. Ліміт відповідальності становить 160 000 грн, франшиза - 2 000 грн.

АТ «Страхова компанія ARX» виплачено ОСОБА_6 страхове відшкодування у розмірі 158 000 грн.

Згідно з рахунком-фактурою від 23.06.2023 року № 3Н-1007190, складеного ФОП ОСОБА_4 , вартість ремонту автомобіля «Lexus RX 350», державний номерний знак НОМЕР_1 , становить у розмірі 484 657,75 грн (а. с. 15-16).

Згідно з висновком щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу, від 14.09.2023 року № 331/09-23 ринкова вартість автомобіля марки «Lexus RX 350», державний номерний знак НОМЕР_1 , становить 673 744,50 грн, вартість відновлюваного ремонту - 475 755,92 грн, вартість матеріального збитку - 185 231,16 грн (а. с. 17-41).

Згідно з листом Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) від 26.01.2024 року № 31/26-83аз транспортний засіб «Lexus RX 350», 2010 року випуску, був перереєстрований з ОСОБА_1 на нового власника на підставі договору купівлі-продажу від 07.09.2023 року № 8046/2023/4039052, укладеного в ТСЦ 8046 (а. с. 91, 92).

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Судом встановлено, що АТ «Страхова компанія ARX» виплачено ОСОБА_6 страхове відшкодування у розмірі 158 000 грн, що становить ліміт відповідальності страховика (за вирахуванням франшизи).

Водночас згідно зі звітом щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу, від 14.09.2023 року № 331/09-23 вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Lexus RX 350», державний номерний знак НОМЕР_1 , становить 475 755,92 грн, вартість матеріального збитку - 185 231,16 грн.

Стороною відповідача не надано будь-яких доказів на спростування визначеного звітом від 14.09.2023 року № 331/09-23 розміру заподіяних позивачу збитків.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Частиною 1 ст. 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

В абзаці 3 пункту 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Вищевказані правові висновки також було викладено Верховним Судом у постановах від 23.10.2019 року у справі №337/1673/16-ц та від 20.06.2019 року у справі № 362/5422/15.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 14.04.2022 року у справі № 205/7747/18, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У постанові № 645/3746/16 від 07.02.2019 року Верховний Суд зазначив, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці. Доводи касаційної скарги про необхідність визначення розміру збитку з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу є необґрунтованими, оскільки за правилами статей 1188, 1192 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується у розмірі реальної вартості виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Коефіцієнт фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу враховується у випадку стягнення на користь потерпілого вартості такого майна. В даному випадку судами вирішено спір не про стягнення повної вартості автомобіля, а щодо стягнення сплаченої позивачем реальної вартості виконаних робіт по відновлювальному ремонту пошкодженого з вини відповідача транспортного засобу.»

Таким чином, враховуючи вимоги ст. 1194 ЦК України та висновки Верховного Суду, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що позивач вправі отримати відшкодування з винного водія різниці між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, виплаченим страховиком у межах ліміту відповідальності, якого не достатньо для повного відшкодування шкоди.

Враховуючи те, що виплачена АТ «Страхова компанія ARX»сума страхового відшкодування є значно меншою від оціненої майнової шкоди, потерпіла особа не позбавлена права на реальне відшкодування заподіяних внаслідок ДТП збитків за рахунок винної особи, обсяг відповідальності якої обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, тому суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачу в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про стягнення різниці між фактичним розміром шкоди та виплатою страхового відшкодування.

Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу, від 14.09.2023 року № 331/09-23 вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Lexus RX 350», державний номерний знак НОМЕР_1 , становить 475 755,92 грн.

Ставка ПДВ встановлюється від бази оподаткування у розмірі 20 відсотків (підп. «а» п. 193.1 ст. 193 Податкового кодексу України).

Тобто вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Суду у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ, а також понесення позивачем витрат зі сплати ПДВ.

До вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22.12.2020 року у справі № 565/1210/19, від 21.12.2020 року у справі № 911/286/20, від 12.07.2023 року у справі № 591/1861/22.

У матеріалах справи відсутні докази документального підтвердження факту здійснення та оплати позивачем ремонту пошкодженого транспортного засобу «Lexus RX 350», державний номерний знак НОМЕР_1 .

Як вбачається із висновку щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу, від 14.09.2023 року № 331/09-23 вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу «Lexus RX 350» у сумі 475 755,92 грн розрахована таким чином: 39 520 грн (вартість ремонтно-відновлювальних робіт) + 21 200,55 грн (вартість необхідних для ремонту матеріалів) + 415 035,37 грн (вартість складових, що підлягають заміні).

Отже, розмір матеріального збитку (відновлювального ремонту), завданого позивачу, без урахування ПДВ становить 392 748,85 грн = 475 755,92 грн - (415 035,37 грн ? 20 %).

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для стягнення із ОСОБА_3 як винної в ДТП особи на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 234 748,85 грн, що становить різницю між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу без урахування ПДВ (392 748,85 грн) та розміром виплаченого страхового відшкодування (158 000 грн).

Посилання сторони відповідача на те, що позивач не надала жодного доказу на підтвердження здійснення відновлювального ремонту транспортного засобу перед його відчуженням, не є підставою для відмови у стягненні із відповідача як винної в ДТП особи на користь позивача різниці між вартістю відновлювального ремонту та страховим відшкодуванням з огляду на таке.

У постанові від 22.04.2019 року у справі № 761/14285/16 Верховний Суд зазначив, що посилання заявника у касаційній скарзі на необхідність позивачем відремонтувати автомобіль та надати акт виконаних робіт у підтвердження понесених збитків суперечить положенням статті 22 ЦК України відповідно до якої збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Зі змісту вказаної норми вбачається, що до збитків належать і витрати, які особа понесе у майбутньому. Крім того, жодним нормативно-правовим актом України не передбачено обов`язок потерпілого надати акт виконаних робіт, тоді як розмір понесених збитків підтверджується висновком експертизи.

Верховний Суд у постанові від 21.07.2021 року у справі № 757/33065/18 зазначив, що посилання апеляційного суду як на підставу відмови у стягненні шкоди у визначеному позивачем розмірі на те, що позивач не надала доказів на підтвердження факту проведення відновлювального ремонту транспортного засобу, є помилковими. Позивачем заявлено вимоги про відшкодування заподіяної відповідачем шкоди (збитків), до яких законом віднесено як витрати, що особа вже зробила так і ті, які мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

У цій справі розмір вартості відновлювального ремонту транспортного засобу «Lexus RX 350», державний номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок його пошкодження у ДТП, у сумі 475 755,92 грн ( без урахування ПДВ - 392 748,85 грн.) підтверджено належним доказом - висновком щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу, від 14.09.2023 року № 331/09-23, а відповідачем вказаний розмір не спростовано.

Щодо посилання суду першої інстанції на те, що позивач під час розгляду справи в суді відчужила транспортний засіб, то колегія суддів зауважує, що такі обставини не мають значення для правильного вирішення спору, оскільки на відповідача, як винну в ДТП особу, покладається обов`язок відшкодувати заподіяні позивачу збитки у повному обсязі, яких останній зазнав у зв`язку із пошкодженням свого майна, та розмір таких збитків підтверджений належними доказами.

Зважаючи на викладене, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача різниці між вартістю відновлювального ремонту та страховим відшкодуванням є помилковими.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги позивача, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 1, п.1 ч. ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з тим, відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зробила такий висновок: «При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу».

В суді першої інстанції позивач просив стягнути із відповідача витрати за правничу допомогу, розмір яких складає 15 000 грн.

Судом встановлено, що 16.10.2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Косиком В.М. укладений договір про надання професійної правничої допомоги, що включає в себе, зокрема, представництво інтересів позивача в судах, підготовку процесуальних документів - позовних заяв, скарг, клопотань (а. с. 44).

У додатку № 1 до договору про надання правничої допомоги сторони визначили, що сума гонорару (винагороди) виконавця за виконання робіт, передбачених договором, становить фіксовану суму 15 000 грн (а. с. 45).

Оцінивши надані стороною позивача докази на підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що позивач довів належними та допустимими доказами розмір витрат на правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції, розмір таких витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, а тому такі витрати підлягають відшкодуванню відповідачем пропорційно розміру задоволених вимог.

У цій справі позивачем були заявлені позовні вимоги майнового характеру на загальну суму 317 755,92 грн.

За результатами апеляційного перегляду суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, про стягнення із відповідача на користь позивача відшкодування в сумі 234 748,85 грн (74% від заявлених вимог).

Таким чином, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 100 грн (15 000 грн ?74%).

За подання позовної заяви до суду першої інстанції ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 3177,56 грн, що підтверджується квитанцією від 26.10.2023 року (а. с. 4), за подання апеляційної скарги - 4766,34 грн, що підтверджується квитанцією від 01.07.2024 року.

Таким чином, відповідач повинна компенсувати позивачу витрати по сплаті судового збору за подання до суду першої інстанції позовної заяви та до суду апеляційної інстанції апеляційної скарги пропорційно сумі задоволених позовних вимог у розмірі : 7943,9 грн. х 74% = 5878,49 грн.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником Косиком Вадимом Михайловичем , - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 червня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у сумі 234 748 (двісті тридцять чотири тисячі сімсот сорок вісім) грн. 85 коп., судові витрати по сплаті судового збору у сумі 5878 (п`ять тисяч вісімсот сімдесят вісім) грн. 49 коп. та витрати на правничу допомогу у сумі 11 100 (одинадцять тисяч сто) грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 27 серпня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.