ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/1130/22 Номер провадження 22-ц/814/1904/25Головуючий у 1-й інстанції Морозов В. Ю. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Карпушина Г.Л.; суддів Бутенко С.Б., Обідіної О.І., при секретарі судового засідання Буйновій О.П., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Керівника Полтавської обласної прокуратури на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 28 січня 2025 року у справі за позовом Заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Полтавської обласної військової (державної) адміністрації Північно-Східне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства до Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - державне підприємство «Кременчуцьке лісове господарство», про визнання незаконним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року керівник Кременчуцької окружної прокуратури звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати п. 1.3 рішення Дмитрівської сільської ради міста Комсомольськ Полтавської області від 26.08.2010 «Про виділення та передачу у власність земельних ділянок громадянам для індивідуальної забудови» щодо передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,2500 га, що розташована по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним Державний акт на право власності ЯЛ № 486045 на земельну ділянку :09:009:049, який 05.10.2020 зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі під № 01, з одночасним припиненням права власності на земельну ділянку; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :09:009:0499, ВРХ 823797 від 02.10.2012, виданий приватний нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ганночкою О.В. та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 02.10.2012 (номер правочину 5230937, номер у Реєстрі нотаріальних дій 2922), укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку; зобов`язати ОСОБА_1 привести земельну ділянку з кадастровим номером :09:009:0499, площею 0,2500 га, що розташована по АДРЕСА_1 , у попередній стан шляхом демонтажу паркану та знесення (демонтажу) незавершеного будівництва житлового будинку, розміщеного на ньому; витребувати на користь власника Полтавської обласної військової (державної) адміністрації з володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером :09:009:0499; скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки загальною площею 0,2500 га з кадастровим номером :09:009:0499 з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо даної земельної ділянки. Вирішити питання судових витрат.

В обгрунтування позову вказував, що за результатами моніторингу даних публічної кадастрової карти України на офіційному веб-сайті (http://map.land.gov.ua/kadastrova-karta) та у ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000004 від 30.03.2021 за ч. 1 ст. 367 КК України по факту надання Дмитрівською сільською радою земельних ділянок лісогосподарського призначення, що перебувають у постійному користуванні ДП «Кременчуцьке лісове господарство», громадянам для будівництва і обслуговування жилих будинків і споруд (присадибна ділянка), Кременчуцькою окружною прокуратурою Полтавської області встановлені порушення вимог земельного та лісового законодавства під час передачі у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером :09:009:0499 на території села Кияшки Горішньоплавнівської міської територіальної громади Кременчуцького району Полтавської області.

Вказував, що у п. 1.3 рішення Дмитрівської сільської ради міста Комсомольськ Полтавської області від 26.08.2010 «Про виділення та передачу у власність земельних ділянок громадянам для індивідуальної забудови» передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,2500 га, що розташована по АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку ЯЛ № 486045, який 05.10.2010 зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі під № 01 та у подальшому 02.10.20212 року продав спірну земельну ділянку ОСОБА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки :09:009:0499 ВРХ 823797, ВРХ 823798, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ганночкою О.В..

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відомості щодо речових прав на зазначену земельну ділянку відсутні.

Зазначав, що рішенням п`ятдесят восьмої сесії сьомого скликання Горішньоплавнівської міської ради від 07.07.2020 «Про реорганізацію територіальних громад» Дмитрівська сільська рада міста Горішні Плавні Полтавської області реорганізована в Дмитрівський старостинський округ, правонаступником майна та обов`язків Дмитрівської сільської ради є Горішньоплавнівська міська рада Кременчуцького району Полтавської області.

Вказував, що окружною прокуратурою встановлено, що вищезазначена земельна ділянка вибула у приватну власність на підставі рішення Дмитрівської сільської ради міста Комсомольськ Полтавської області «Про виділення та передачу у власність земельних ділянок громадянам для індивідуальної забудови» від 26.08.2010 всупереч вимогам земельного і лісового законодавства, оскільки в силу положень ст. ст. 20, 57, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України належить до земель державної власності лісогосподарського призначення та повинна використовуватись для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 28 січня 2025 року у задоволенні позову заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Полтавської обласної військової (державної) адміністрації Північно-Східне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства до Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, - державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про визнання незаконним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, Керівник Полтавської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права просить рішення районного суд скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позовна давність прокурором не пропущена, оскільки суд першої інстанції навіть не встановив її початок. Вважає, що початок перебігу строку позовної давності починається з того моменту, коли довідалась Полтавська ОВА та Північно-Східна міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства про порушення своїх прав.

Вказує, що Полтавській ОВА та Північно-Східному міжрегіональному управлінню лісового та мисливського господарства про вибуття спірної земельної ділянки з державної власності стало відомо з повідомлення Кременчуцької окружної прокуратури 21.04.2022 року.

Окрім того зазначено, що про обізнаність щодо порушення норм земельного та лісового законодавства щодо спірної земельної прокурору стало відомо у ході досудового розслідування кримінального провадження № 000004 відомості про які внесено 30.03.2021року.Тому вважає, що прокуратурою не пропущено строк позовної давності.

Окрім того вказує, що у рішенні суду відсутні висновки щодо наявності порушеного права та про обґрунтованість і доведеність позовних вимог, оскільки відмовити в задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності можливо лише коли позов обґрунтований. У разі безпідставності позовних вимог в позові слід відмовити за безпідставністю.

Також вказує, що звернення кінцевого набувача з заявою про застосування позовної давності щодо вимог про визнання незаконними та скасування п.35,35.1 рішення № 31/52, визнання недійсним виданого первинному набувачу державного акту, є безпідставним, оскільки він не є стороною спору з державою.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі. На момент розгляду справи були присутні представники сторін, інші особи по справі будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.

Колегія суддів, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Районним судом встановлено, що згідно інформації Державного підприємства «Харківська державна лісовпорядна експедиція» Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» № 172 від 16.03.2021 земельна ділянка з кадастровим номером :09:009:0499 площею 0,2500 га в результаті накладення цифрових баз Держгеокадастру та ВО «Укрдержліспроект» має частковий перетин з межами Державного лісового фонду України, орієнтовна площа перетину 0,2206 га (квартал 22 Дмитрівського лісництва ДП «Кременчуцьке лісове господарство»).

Відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування Комсомольського лісництва ДП «Кременчуцький лісгосп» 2007 року та відповідно до планшету № 4 лісовпорядкування Дмитрівського лісництва ДП «Кременчуцький лісгосп» 2017 року спірна земельна ділянка нанесена на планово-картографічні матеріали ДП «Кременчуцьке лісове господарство».

Висновком комплексної судової земельно-технічної, оціночно-земельної та експертизи з питань землеустрою від 30.09.2021 № 1026/1027/1028 Полтавського відділення «Інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса», проведеної у ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000004 від 30.03.2021, встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :09:009:0499 має перетин з землями Державного лісового фонду квартал 22 Дмитрівського лісництва ДП «Кременчуцьке лісове господарство» площею 0,2299 га, що становить 92 % приватизованої земельної ділянки.

За вказаних обставин, факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування ДП «Кременчуцьке лісове господарство» та висновком судової земельно-технічної, оціночно-земельної та експертизи з питань землеустрою.

Районним судом також встановлено, що шляхом співставлення місця розташування спірної земельної ділянки державної власності, що відведена у власність ОСОБА_2 для індивідуальної забудови та у подальшому відчужена ОСОБА_1 , згідно даних Публічної кадастрової карти, та планшету № 4 лісовпорядкування ДП «Кременчуцький лісгосп» 2017 року візуально встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :09:009:0499 знаходиться в межах кв. 22 Дмитрівського лісництва ДП «Кременчуцьке лісове господарство».

Таким чином, враховуючи, що спірна земельна ділянка відносилась до земель лісогосподарського призначення державної власності, а не до земель житлової та громадської забудови комунальної форми власності, рішення Дмитрівської сільської ради від 26.08.2010 прийняте з перевищенням наданих законом повноважень та всупереч п. «ґ» ч. 4 ст. 84, ч. 2 ст. 56, ч. 2 ст. 20 Земельного кодексу України.

Відповідно до інформації ДП «Кременчуцьке лісове господарство» від 10.05.2022 № 168 в межах 22 кварталу Дмитрівського лісництва погодження на вилучення земельних ділянок лісогосподарського призначення підприємство не надавало, в довгострокове тимчасове користування лісові ділянки в межах даного кварталу Дмитрівського лісництва не передавались.

Із листа Полтавського обласного управління лісового та мисливського господарства від 19.05.2021 № 02-15/387, вбачається, що Управління не погоджувало вилучення з постійного користування ДП «Кременчуцьке лісове господарство» земель лісового фонду в межах 22 кварталу Дмитрівського лісництва з метою подальшого використання для житлового будівництва, зокрема і спірної земельної ділянки з кадастровим номером :09:009:0499. Крім того, спірна земельна ділянка не передавалась у тимчасове користування.

Згідно листа Полтавської обласної державної адміністрації від 02.06.2022 № 02.1-05/7130 інформація про вилучення чи зміну цільового призначення земель державної власності лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні Державного підприємства «Кременчуцьке лісове господарство» в межах Дмитрівського лісництва разом із зібраними матеріалами надійшла до обласної адміністрації лише 09.05.2022, 21.04.2022 відповідно до листів Кременчуцької окружної прокуратури.

За вказаних обставин, рішення Дмитрівської сільської ради від 26.08.2010, яким передано у власність земельну ділянку лісового фонду та змінено її цільове призначення без згоди землекористувача, Полтавського обласного управління лісового та мисливського господарства, не за рішенням Полтавської обласної військової (державної) адміністрації прийняте всупереч вимогам ч. 4 ст. 20, ч. 5 ст. 116, ч. 2, 3 ст. 142, ч. 2 ст. 149 Земельного кодексу України.

Внаслідок чого, відчуження земельної ділянки на користь ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу ВРХ 823797, ВРХ 823798 від 02.10.2012, відбулось незаконно.

Таким чином, враховуючи той факт, що п. 1.3 рішення Дмитрівської сільської ради від 26.08.2010 передано у власність ОСОБА_1 спірну земельну ділянку та останнім на підставі вказаного рішення отримано державний акт на право приватної власності, в який в подальшому після переоформлення права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :09:009:0499 з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 . Відділом ДЗК внесено зміни про нового власника, вважаю за доцільне визнати недійсним Державний акт про право приватної власності ЯЛ № 483229.

Районним суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності щодо відчуження ОСОБА_1 земельної ділянки лісогосподарського призначення, а тому укладений між ним та відповідачем ОСОБА_1 договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що прокурором пропущено строк позовної давності.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком районного суду з огляду на наступне.

Щодо застосування строку позовної давності колегія суддів зазначає, що стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 45 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, у позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

І в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися з моменту, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідалася або могла довідатися особа, право якої порушене, чи прокурор, уповноважений звернутися до суду в інтересах держави за захистом такого права, зокрема, якщо прокурор довідався чи міг довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, раніше, ніж особа, право якої порушене.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Аналогічний припис закріплений у частині четвертій статті 56 ЦПК України, чинного з 15 грудня 2017 року.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Колегія суддів вважає, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц).

У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №362/44/17, Велика Палата Верховного Суду конкретизувала наступне: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Колегія судді зазначає, що прокурор довідався про порушення норм земельного та лісового законодавства щодо земельної ділянки з кадастровим номером :09:009:0499 у ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000004 відомості про яке внесено 30.03.2021 року.

Окрім того, позивачу у даній справ про перебування у приватній власності лісових земель в адміністративних межах Дмитрівського старостинського округу та про порушення їх права, а саме вибуття спірної земельної ділянки стало відомо з повідомлення Кременчуцької окружної прокуратури від 221.04.2022 року. З позовом до суду прокурор звернувся у вересня 2023 року тобто в межах строку позовної давності.

Щодо обрання належного способу захисту слід зазначити наступне.

Звертаючись до суду із вимогами про визнати незаконним та скасувати п. 1.3 рішення Дмитрівської сільської ради міста Комсомольськ Полтавської області від 26.08.2010 «Про виділення та передачу у власність земельних ділянок громадянам для індивідуальної забудови» щодо передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,2500 га, що розташована по АДРЕСА_1 ; визнання недійсним Державного акту на право власності ЯЛ № 486045 на земельну ділянку :09:009:049, який 05.10.2020 зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі під № 01, з одночасним припиненням права власності на земельну ділянку; визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :09:009:0499, ВРХ 823797 від 02.10.2012, виданий приватний нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ганночкою О.В. та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 02.10.2012 (номер правочину 5230937, номер у Реєстрі нотаріальних дій 2922), укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку; зобов`язати ОСОБА_1 ; скасування в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки загальною площею 0,2500 га з кадастровим номером :09:009:0499 з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо даної земельної ділянки, позивачем обрано неналежний спосіб захисту з огляду на наступне.

Велика Палата Верховного Суду знов нагадує, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункти 95-98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 74) та інших.

Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника. Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, Державного акта про право власності на земельну ділянку першого власника недійсними (незаконними) та їх скасування також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, не є ефективним способом захисту, адже задоволення таких вимог не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою

Такі правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 , від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19.

Оскільки обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18), в задоволенні вищевказаних позовних вимог прокурора в цій частині слід відмовити саме з вказаних підстав.

Щодо позовних вимог про витребування земельної ділянки слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 19 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання. Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 Лісового кодексу (далі - ЛК України).

Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (частина друга статті 3 ЗК України).

За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).

Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).

До земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України).

Частиною другою статті 5 ЛК України передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Згідно пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Відповідно до статті 33 ЛК України сільські, селищні, міські ради у сфері лісових відносин на відповідній території: передають у власність, надають у постійне користування земельні лісові ділянки, що перебувають у комунальній власності, в межах сіл, селищ, міст і припиняють права користування ними; приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у комунальній власності, в межах сіл, селищ, міст і припиняють права користування ними; беруть участь у здійсненні заходів щодо охорони і захисту лісів, ліквідації наслідків стихійних явищ, лісових пожеж, залучають у встановленому порядку до цих робіт населення, транспортні й інші технічні засоби та обладнання; організовують благоустрій лісових ділянок і культурно-побутове обслуговування відпочиваючих у лісах, що використовуються для цих цілей; встановлюють порядок використання коштів, що виділяються з місцевого бюджету на ведення лісового господарства; вирішують інші питання у сфері лісових відносин відповідно до закону.

Відповідно до змісту статті 21 цього Закону та статті 31 ЛК України до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, у тому числі передачу у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення, та припинення права користування ними.

Повноваження Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин визначені статтею 27 ЛК України, до яких, зокрема, належить передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності.

Стаття 57 ЛК України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства.

Відповідно до частини першої цієї статті зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України.

Аналогічне положення міститься й у статті 20 ЗК України.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Згідно зі статтею 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами.

Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.

Згідно ст. 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.

Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

Із матеріалів справи вбачається, що п. 1.3 рішення Дмитрівської сільської ради міста Комсомольськ Полтавської області від 26.08.2010 «Про виділення та передачу у власність земельних ділянок громадянам для індивідуальної забудови» передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,2500 га, що розташована по АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку ЯЛ № 486045, який 05.10.2010 зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі під № 01 та у подальшому 02.10.20212 року продав спірну земельну ділянку ОСОБА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки :09:009:0499 ВРХ 823797, ВРХ 823798, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ганночкою О.В..

Із матеріалів справи вбачається, що згідно інформації Державного підприємства «Харківська державна лісовпорядна експедиція» Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» № 172 від 16.03.2021 земельна ділянка з кадастровим номером :09:009:0499 площею 0,2500 га в результаті накладення цифрових баз Держгеокадастру та ВО «Укрдержліспроект» має частковий перетин з межами Державного лісового фонду України, орієнтовна площа перетину 0,2206 га (квартал 22 Дмитрівського лісництва ДП «Кременчуцьке лісове господарство»).

Відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування Комсомольського лісництва ДП «Кременчуцький лісгосп» 2007 року та відповідно до планшету № 4 лісовпорядкування Дмитрівського лісництва ДП «Кременчуцький лісгосп» 2017 року спірна земельна ділянка нанесена на планово-картографічні матеріали ДП «Кременчуцьке лісове господарство».

Згідно Висновку комплексної судової земельно-технічної, оціночно-земельної та експертизи з питань землеустрою від 30.09.2021 № 1026/1027/1028 Полтавського відділення «Інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса», проведеної у ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000004 від 30.03.2021, земельна ділянка з кадастровим номером :09:009:0499 має перетин з землями Державного лісового фонду квартал 22 Дмитрівського лісництва ДП «Кременчуцьке лісове господарство» площею 0,2299 га, що становить 92 % приватизованої земельної ділянки

Таким чином, факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування ДП «Кременчуцьке лісове господарство» та висновком судової земельно-технічної, оціночно-земельної та експертизи з питань землеустрою.

З огляду на викладене та враховуючи, що спірна земельна ділянка відносилась до земель лісогосподарського призначення державної власності, а не до земель житлової та громадської забудови комунальної форми власності, рішення Дмитрівської сільської ради від 26.08.2010 прийняте з перевищенням наданих законом повноважень та всупереч п. «ґ» ч. 4 ст. 84, ч. 2 ст. 56, ч. 2 ст. 20 Земельного кодексу України.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що відповідач ОСОБА_1 отримавши у власність земельну ділянку згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки та відкрито користуючись нею протягом 10 років є добросовісним набувачем.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які потрібно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує таке втручання легітимну мету; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним такій меті.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального («суспільного», «публічного») інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення від 02 листопада 2004 року в справі «Tregubenko v. Ukraine», заява № 61333/00, пункт 54).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо добросовісна особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном.

У пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року в справі «Rysovskyy v. Ukraine» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Зазначені вище гарантії стосуються випадків, коли, діючи добросовісно, особа набула майнове право, зокрема право власності, від держави чи територіальної громади, які діяли під впливом помилки. Тоді як недобросовісна поведінка набувача майна у приватну власність чи як його, так і відчужувача відповідного майна, не є набуттям права приватної власності під впливом помилки органу влади та не зумовлює таке набуття. Більше того, повернення власникові майна від недобросовісної особи не може становити для останньої індивідуальний і надмірний тягар.

У такій категорії справ, досліджуючи, чи добросовісно діє особа - набувач майна, суду слід з`ясувати, чи могла така особа знати або обґрунтовано припускати, зокрема, що земельна ділянка, яку вона набуває, накладається на землі ведення лісового господарства чи дотримані інші критерії добросовісного набуття майна.

Вказані висновки викладені в постанові Верховного Суду від 07 травня 2025 року при розгляді справи № 128/680/21.

В даному випадку, колегією суддів встановлено, що виділена земельна ділянка , яку придбав за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 , розташована в межах населеного пункту с. Кияшки та вже мала самостійну поштову адресу - АДРЕСА_1 .

Також Верховний Суд звернув увагу, що 09 квітня 2025 року набув чинності Закон України від 12 березня 2025 року «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», яким внесено зміни до статей 261, 388, 390, 391 ЦК України, і який має бути враховано судами з огляду на частину другу розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

За змістом ст. 388 ЦК України держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо: 1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років; 2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.

Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало: а) до об`єктів критичної інфраструктури; б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; в) до об`єктів та земель оборони; г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння; ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння; д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.

Згідно ч. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, спірну земельну ділянку він придбав у власність на підставі договору купівлі-продажу в 2012 для будівництва та обслуговування житлового будинку, якою він відкрито та добросовісно користувався на протязі більше 10 років, колегія суддів, з урахуванням зворотності в часі редакції ст. 388 ЦК України, від 09.04.2025, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні, у спосіб викладення мотивів відмови у задоволенні позову в редакції даної постанови.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Керівника Полтавської обласної прокуратури на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 28 січня 2025 року - задовольнити частково.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 28 січня 2025 року - змінити, у спосіб викладення мотивів відмови у задоволенні позову в редакції даної постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 19 серпня 2025 року.

Головуючий суддя : ____________________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ______________________ С.Б. Бутенко ______________________ О.І. Обідіна