П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2025 року м. Київ

Справа № 761/26000/23

Провадження № 22-ц/824/1743/2025

Резолютивна частина постанови оголошена 20 серпня 2025 року

Повний текст постанови складено 21 серпня 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Павелків (Вольф) Тетяна Леонідівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року, ухваленого у складі судді Абассової Н.В., -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків (Вольф) Т.Л. про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями приватного виконавця.

Позов обґрунтовано тим, що 25.09.2020 приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Павелків (Вольф) Тетяна Леонідівна постановою відкрила виконавче провадження НОМЕР_2, якою стягнула з боржника, яким є ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Банк Форвард» заборгованість в розмірі 43021,23 гривень.

Виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого напису №3803 виданого 05.09.2020 приватним нотаріусом КМНО Буждиганчук Є.Ю.

25.09.2020 приватним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди, стягнуто з ОСОБА_1 основну винагороду у сумі 4302,12 грн.

25.09.2020 приватним виконавцем винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, стягнуто з ОСОБА_1 загальну суму мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 500,00 грн.

25.09.2020 приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках ОСОБА_1 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, 49823,35 грн.

13.10.2020 та 24.12.2020 приватним виконавцем винесено постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, здійснено відрахування із доходів боржника у розмірі 20 відсотків.

21.11.2022 рішенням Київського районного суду м. Полтави по справі №644/11641/21, яке набрало законної сили 22.12.2022 позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Форвард», треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Євдокія Юріївна, Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяна Леонідівна про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково.

Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №3803 вчинений 05.09.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Євдокією Юріївною, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Банк Форвард» заборгованість за кредитним договором в сумі 42 171 грн. 23 коп.

19.01.2023 постановою про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження, приватний виконавець Павелків Т.Л., стягнула з ОСОБА_1 суму додаткових витрат виконавчого провадження: 193,86 грн. 19.01.2023 постановою закінчила виконавче провадження НОМЕР_2.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.03.2023 по справі №520/1297/23, яке набрало законної сили 06.04.2023 позов ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Павелків Тетяни Леонідівни про скасування постанови - задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження від 19.01.2023 у виконавчому провадженню НОМЕР_2. Визнано протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Павелків Т.Л. щодо стягненню коштів зі ОСОБА_1 у рахунок витрат виконавчого провадження НОМЕР_2 у розмірі 693,86 грн. Зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Павелків Т.Л. повернути ОСОБА_1 стягнуті з нього кошти у розмірі 693,86 грн.

Як вказує позивач, всі дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Т.Л. по виконавчому провадженню НОМЕР_2, в тому числі по стягненню коштів з позивача, в рахунок витрат виконавчого провадження, арешт банківських рахунків, є незаконними та протиправними, проведені на підставі виконавчого напису, який не підлягає виконанню.

Позивач вказує, що у приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. не було законних підстав вчиняти виконавчий напис №3803, а відтак, приватний виконавець Павелків Т.Л. не мала права відкривати виконавче провадження та проводити виконавчі дії. При цьому, приватний виконавець Павелків Т.Л. протиправно та незаконно відкрила виконавче провадження НОМЕР_2 порушуючи територіальне розмежування, оскільки позивач не проживає та не перебуває у м.Києві та немає ніякого майна у м. Києві.

Крім того, приватний виконавець Павелків Т.Л. протиправно та незаконно стягнула з позивача витрати виконавчого провадження у сумі 693,86 грн., в тому числі додаткові витрати виконавчого провадження у сумі 693,86 грн., вже після визнання судом таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису №3803. Всупереч рішення Київського районного суду м. Полтави від 21.11.2022 у справі №644/11641/21, продовжила стягнення зі ОСОБА_1 постановою від 19.01.2023 про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження.

Дії приватного виконавця також завдали позивачу моральну шкоду. Незаконність та протиправність дій приватного виконавця Павелків Т.Л. встановив Харківський окружний адміністративний суд рішенням від 06.03.2023 у справі №520/1297/23.

На підставі постанови про арешт коштів боржника від 25.09.2020 на банківський рахунок НОМЕР_1 , відкритий у АТ «Ощадбанк», 07.10.2020 було встановлено арешт на суму - 49823,35 грн.

Позивач звернув увагу суду, що він на момент арешту рахунку, відносився до категорії малозабезпечених сімей, на даний картковий рахунок надходила державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям, за 2019-2020 роки. На момент арешту коштів позивача, державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям, була для нього єдиним джерелом існування. Встановивши арешт на банківський рахунок позивача, приватний виконавець Павелків Т.Л., поставила його за межу виживання, позбавила коштів необхідних для підтримання фізіологічних потреб (харчування).

На думку позивача, Приватний виконавець здійснювала навмисні дії по нанесенню матеріальної та моральної шкоди позивачу. Через постійні стреси, перенапруження, відсутність коштів на харчування та лікування, позивач 29.05.2021 потрапив на стаціонарне лікування до КНП «Міська клінічна багатопрофільна лікарня №25» Харківської міської ради, з діагнозом ішемічний інсульт. Наслідком захворювання стала паралізація правих кінцівок (рука та нога). 22.09.2021 позивача визнано особою з інвалідністю (II групи) безтерміново, з втратою працездатності. Через фізичні вади здоров`я позивач не може працювати та отримувати заробітну плату, для задоволення фізіологічних потреб (харчування та лікування). Позивач отримує мінімальну пенсію, інших доходів не має. Позивач вказує, що продовжує хворіти, знаходиться на постійному амбулаторному лікуванні у КНП «Міська поліклініка №18» Харківської міської ради, та потребує прийому ліків на постійній основі.

Незаконно та протиправно відкрите виконавче провадження та проведені виконавчі дії, а саме: накладання арешту на всі банківські рахунки позивача, звернення стягнення на його доходи, стягнення витрат на виконавче провадження, призводять до нанесенню моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, приниженні честі та гідності, глибокому відчутті несправедливості, незручностях, розчаруваннях, негативних емоціях.

Через відсутність засобів для існування, позивач вимушений був принижуватись брати у борг кошти у знайомих, для задоволення мінімальних фізіологічних потреб, що принижує його честь та гідність. Позивач є самотньою особою пенсійного віку з інвалідністю (2 групи). Порушення звичайного способу життя, було тривалим, біля 2 років, з моменту арешту грошових коштів Позивача, з 07.10.2020 до зняття арешту та закриття виконавчого провадження НОМЕР_2.

Нанесена позивачу моральна шкода полягає у душевних стражданнях, приниженні честі та гідності, глибокому відчутті несправедливості, незручностях, розчаруваннях, негативних емоціях з приводу незаконних та протиправних дій приватного виконавця Павелків Т.Л. по відношенню до нього.

Наявність шкоди - у вигляді душевних страждань, приниженні честі та гідності, глибокому відчутті несправедливості, незручностях, розчаруваннях, негативних емоціях.

Протиправність діяння заподіювача - незаконно та протиправно відкрите виконавче провадження НОМЕР_2, незаконні та протиправні виконавчі дії по відношенню до Позивача, а саме: арешт коштів, стягування витрат виконавчого провадження.

Як вказує позивач, протиправність дій приватного виконавця Павелків Т.Л. встановлено рішенням Київського районного суду м. Полтави по справі №644/11641/21 та рішенням Харківського окружного адміністративного суду по справі №520/1297/23 (Додаток №7 та №9).

Принижуючи честь та гідність, позивач був змушений займати кошти у знайомих, через арештовані приватним виконавцем банківські рахунки. Перенесена хвороба порушила нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного громадського життя, порушено стосунки з оточуючими людьми. Позивач став особою з інвалідністю, втратив роботу, через брак коштів не може повноцінно жити, харчуватись та отримувати якісне лікування, отримує душевні страждання та моральну шкоду.

Зміна життєвого укладу, необхідності лікування, свідчать про наявність моральної шкоди.

Виходячи з наведеного, позивач моральну шкоду оцінює у розмірі 1000000,00 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.07.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

22.09.2024 на адресу суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача 50 грн матеріальної шкоди, яка мотивована тим, що приватний виконавець Павелків Т.Л. продовжує наносити шкоду позивачу, оскільки направляючи відзив на позовну заяву за допомогою оператора поштового зв`язку АТ «Укрпошта», встановила позивачу плату за пересилання відправлення, яку позивач змушений був сплатити.

26.09.2024 на адресу суду надійшло клопотання позивача про проведення судово - психологічної експертизи, у задоволенні якого було відмовлено ухвалою суду від 13.05.2024.

У судовому засіданні 13.05.2024 ухвалено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті спору.

У судовому засіданні 13.05.2024 позивач уточнені позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків (Вольф) Тетяна Леонідівна про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями приватного виконавця.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру саме внаслідок дій відповідача, а відтак, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

Також в апеляційній скарзі висловлював заперечення проти ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року про відмову у призначені судової експертиза та просив її скасувати та призначити судову-психологічну експертизу.

Посилався на порушення норм процесуального права, а саме судом не було зазначено мотивів постановленої ухвали про відмову у задоволені клопотання.

Вказував, що у суду відсутні спеціальні знання у галузі психології для самостійного встановлення рівня моральної шкоди яку було нанесено позивачу.

Також експертизою мало бути встановлено причинно-наслідковий зв`язок між фізичними чи моральними стражданнями позивача від дій відповідача.

Посилається на те, що судом першої інстанції було порушено норми ст. 200 ЦПК України, оскільки за результатами підготовчого засідання суд не постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Вказує, що судом було порушено ч. 2 ст. 197 ЦПК України, оскільки суд у підготовчому засіданні не роз`яснив позивачу, які обставини входять до предмету доказування, та які докази мають бути подані, не з`ясував, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у відзиві, не вирішив питання про призначення експертизи, не було розглянуто клопотання про збільшення позовних вимог.

Вказував, що суд першої інстанції затягував розгляд справи, оскільки була відсутня можливість проведення відеоконференції, хоча клопотання про проведення відеоконференції судом першої інстанції були задоволені.

Зазначає, що суд першої інстанції порушив строк виготовлення повного тексту судового рішення який було встановлено в термін 10 днів та виготовив його лише 10 грудня 2024 року.

Вказує, що судом не вірно встановлено законність відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2, з урахуванням територіального розмежування, оскільки наявність рахунку позивача в банку не є підставою для відкриття виконавчого провадження, та не враховано правові висновку Верховного Суду у справі №905/2214/14 та 908/5734/14.

Судом не вірно встановлена законність та правомірність арешту рахунку позивача. На який він отримував державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям, яка для нього була єдиним джерелом існування.

Зазначає, що судом не надано належної правової оцінки діям приватного виконавця щодо стягнення додаткових витрат виконавчого провадження з позивача, після визнання судом нотаріального напису таким, що не підлягає виконанню.

Посилається на те, що відповідачем не було доведено належним чином відсутність вини у завданні моральної шкоди, та не було спростовано доводи позивача.

Вказував, що суд першої інстанції безпідставно відмови у задоволені відшкодування витрат позивача на пересилання відзиву розмірі 50 грн.

08 січня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду від відповідача Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків (Вольф) Т.Л. надійшов відзив на апеляційну скаргу.

10 січня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 в якому він просив залишити без розгляду та повернути відзив на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2025 року відзив представника приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків (Вольф) Т.Л. поданий на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року, до якої включено заперечення на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року про відмову у задоволенні клопотання про призначення судової психологічної експертизи, у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків (Вольф) Тетяна Леонідівна про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями приватного виконавця - повернуто заявнику без розгляду.

24 січня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання від ОСОБА_1 про призначення судово-психологічної експертизи, в якому він просив призначити по справі судово-психологічну експертизу.

28 січня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду від відповідача Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків (Вольф) Т.Л. надійшло заперечення на клопотання про призначення судово-психологічної експертизи, у якому вона просила відмовити у задоволені клопотання позивача про проведення судово-психічної експертизи.

23 січня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду від відповідача Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків (Вольф) Т.Л. надійшли письмові пояснення у справі.

24 січня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли заперечення на письмові пояснення відповідача Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків (Вольф) Т.Л. від позивача ОСОБА_1 .

В судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги з викладених в ній підстав.

Відповідач Павелків (Вольф) Т.Л. в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином. А тому колегія суддів у відповідності до ивмог ч.2 ст.372 ЦПК України, вважає можливим роглянути справу за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що 23.09.2020 на адресу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Т.Л. надійшла заява про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису № 3803 виданого 05.09.2020 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ Банк «Форвард» грошових коштів за кредитним договором № 200123690 від 01.02.2018.

25.09.2020 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Павелків Т.Л. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 63141285 з примусового виконання виконавчого напису № 3803 від 05.09.2020.

25.09.2020 приватним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 4 302,12 грн та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 500,00 грн.

25.09.2020 року керуючись статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження», приватним виконавцем Павелків Т.Л. винесено постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках боржника, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження 49 823,35 грн.

13.10.2020 та 24.12.2020 приватним виконавцем винесено постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

19.01.2023 приватним виконавцем винесено постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження у розмірі 193,86 грн.

21.11.2022 рішенням Київського районного суду м. Полтави по справі №644/11641/21, яке набрало законної сили 22.12.2022 позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Форвард», треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Євдокія Юріївна, Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяна Леонідівна про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково. Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №3803 вчинений 05.09.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Євдокією Юріївною, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Банк Форвард» заборгованість за кредитним договором в сумі 42 171 грн. 23 коп.

19.01.2023 постановою про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження, приватний виконавець Павелків Т.Л., стягнула з ОСОБА_1 суму додаткових витрат виконавчого провадження: 193,86 грн. 19.01.2023 постановою закінчила виконавче провадження НОМЕР_2.

Рішенням Харківського окружний адміністративного суду від 06.03.2023 по справі №520/1297/23, яке набрало законної сили 06.04.2023 позов ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Павелків Тетяни Леонідівни про скасування постанови - задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження від 19.01.2023 у виконавчому провадженню НОМЕР_2. Визнано протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Павелків Т.Л. щодо стягненню коштів зі ОСОБА_1 у рахунок витрат виконавчого провадження НОМЕР_2 у розмірі 693,86 грн. Зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Павелків Т.Л. повернути ОСОБА_1 стягнуті з нього кошти у розмірі 693,86 грн.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Щодо доводів апелянта про те, що порушення норм процесуального права, а саме судом не було зазначено мотивів постановленої ухвали про відмову у задоволені клопотання.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволені клопотання про призначення судово психологічної експертизи.

Ухвалу було вмотивовано тим, що виходячи із предмету спору, та враховуючи, що стягнення моральної шкоди є похідним від встановлення факту протиправних дій, який має бути встановлений в першу чергу, суд не вбачає обґрунтованих підстав для призначення судово-психологічної експертизи.

Враховуючи викладене суд дійшов до висновку про те, що доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими, оскільки в ухвалі були наведені мотиви про відмову у задоволені клопотання про проведення експертизи.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що у суду відсутні спеціальні знання у галузі психології для самостійного встановлення рівня моральної шкоди яку було нанесено позивач, а також на те, що експертизою мало бути встановлено причинно-наслідковий зв`язок між фізичними чи моральними стражданнями позивача від дій відповідача.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 105 ЦК призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Отже вказана стаття чітко визначає підстави для обов`язкового призначення експертизи, разом з тим судова експертиза про визначення моральної шкоди відсутня у вказаному переліку а тому не є обов`язковою.

Як роз`яснено у п. п. п. 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», звернути увагу судів на необхідність суворого додержання вимог закону при призначенні судових експертиз та використанні їх висновків. Вказано на неприпустимість призначення експертизи у випадках, коли з`ясування певних обставин не потребує спеціальних знань, а також порушення перед експертом правових питань, вирішення яких віднесено законом до компетенції суду. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

З огляду на вказане, подання лише однією із сторін у справі клопотання про призначення експертизи судом, при умові, що у справі немає потреби встановити одну із обов`язкових наведених вище обставин, є правом, а не обов`язком суду.

Отже, суд дійшов до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у призначенні судової експертизи, оскільки у вказаній справі відсутня необхідність у наявності спеціальних знань.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було порушено норми ст. 200 ЦПК України, оскільки за результатами підготовчого засідання суд не постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Відповідно до ст. 200 ЦК України, у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті.

За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про:

1) залишення позовної заяви без розгляду;

2) закриття провадження у справі;

3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Суд з`ясовує думку сторін щодо дати призначення судового засідання для розгляду справи по суті.

Відповідно до протоколу судового засідання від 13 травня 2024 року, суд першої інстанції поставив питання до ОСОБА_1 «чи вважає він за можливе закрити підготовче судове засідання» на, що ОСОБА_1 зазначив, що «вважаю за можливе».

Також, відповідно до вказаного протоколу судом було постановлено протокольну ухвалу в якій зазначено, що «суд на місці ухвалив закрити підготовче судове засідання та призначити справу до розгляду надавши вступне слово».

Відповідно до частин четвертої, п`ятої та восьмої статті 259 ЦПК України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи. Ухвали, постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, заносяться до протоколу судового засідання.

Усі судові рішення викладаються письмово у паперовій та електронній формах.

Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2019 року у справі № 903/381/18.

Враховуючи викладене суд дійшов до висновку, про те, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 200 ЦПК України, оскільки ухвалу про закінчення підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду було винесено без виходу до нарадчої кімнати та занесено до протоколу судового засідання, а отже така ухвала є законною, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом було порушено ч. 2 ст. 197 ЦПК України, оскільки суд у підготовчому засіданні не роз`яснив позивачу, які обставини входять до предмету доказування, та які докази мають бути подані, не з`ясував, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у відзиві, не вирішив питання про призначення експертизи, не було розглянуто клопотання про збільшення позовних вимог.

Відповідно до ч. 7 ст. 197 ЦПК України з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше.

У підготовчому засіданні суд:

1) оголошує склад суду, а також прізвища, імена та по батькові секретаря судового засідання, перекладача, спеціаліста, з`ясовує наявність підстав для відводів;

2) з`ясовує, чи бажають сторони укласти мирову угоду, провести позасудове врегулювання спору шляхом медіації, передати справу на розгляд третейського суду або звернутися до суду для проведення врегулювання спору за участю судді;

3) у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви;

4) вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше;

5) може роз`яснювати учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи;

6) з`ясовує, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі;

7) з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше;

8) вирішує питання про призначення експертизи, виклик у судове засідання експертів, свідків, залучення перекладача, спеціаліста;

9) за клопотанням учасників справи вирішує питання про забезпечення позову, про зустрічне забезпечення;

10) вирішує заяви та клопотання учасників справи;

11) направляє судові доручення;

12) встановлює строки для подання відповіді на відзив та заперечення;

13) встановлює строк для подання пояснень третіми особами та відповіді учасників справи на такі пояснення;

14) встановлює строки та порядок врегулювання спору за участю судді за наявності згоди сторін на його проведення;

15) призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті;

16) встановлює порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються під час розгляду справи по суті, про що зазначається в протоколі судового засідання;

17) з`ясовує розмір заявлених сторонами судових витрат;

18) вирішує питання про колегіальний розгляд справи;

19) здійснює інші дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Як було встановлено апеляційним судом під час підготовчого засідання судом першої інстанції було постановлено ухвалу про відмову у призначення експертизи.

Також відповідно, до протоколу судового засідання від 13 травня 2024 року, судом першої інстанції було винесено протокольну ухвалу в якій було зазначено, що «суд на місці ухвалив задовольнити клопотання про збільшення позовних вимог» а тому вказане питання було розглянуте під час розгляду в суді першої інстанції.

Разом з тим, відповідно до протоколу судового засідання, ОСОБА_1 не заявляв клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи або інших клопотань заявлено не було, а тому судом першої інстанції було прийнято рішення у відповідності до норм чинного законодавства про закриття підготовчого провадження відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції затягував розгляд справи, оскільки була відсутня можливість проведення відеоконференції, хоча клопотання про проведення відеоконференції судом першої інстанції були задоволені.

Апеляційний суд зазначає, що тимчасова неможливість проведення засідання в режимі відеоконференції не свідчить про порушення права на розгляд справи у розумний строк за умови, що суд вжив заходів для забезпечення участі сторони.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції забезпечив участь позивача під час проведення судового засідання в режимі відеокнференцзв`язку, а тому його права на захист та участь у судовому засіданні не були порушені.

У даній справі клопотання ОСОБА_1 про відеоконференцію були задоволені, а відкладення засідань відбулося з технічних причин.

Суд наголошує, що вимушене відкладення розгляду з таких причин не є процесуальним порушенням, яке вплинуло на законність рішення. Отже, сам факт затримки через технічні труднощі відео зв`язку не дає підстав для скасування рішення по суті спору, а тому вказані доводи є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив строк виготовлення повного тексту судового рішення який було встановлено в термін 10 днів та виготовив його лише 10 грудня 2024 року, єнеобґрунтованим, оскількипорушення суддею 10-денного терміну виготовлення рішення саме по собі не впливає на права сторін - вони не втрачають можливості подати апеляцію, - а відтак не є підставою для скасування судового рішення, якщо останнє є законним і обґрунтованим.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідачем не було доведено належним чином відсутність вини у завданні моральної шкоди, та не було спростовано доводи позивача.

Відповідно до Роз`яснення Міністерства юстиції України у зв`язку з листом Кабінету Міністрів України від 19 липня 2022 року №14146/0/2-22 від 16 серпня 2022 року зазначено, що:

Порядок примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) регламентовано Законом України «Про виконавче провадження» (далі - Закон).

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання рішень це сукупність дій визначених у Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону, а також рішеннями, які відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону).

Відповідно до статті 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців.

Статтею 18 Закону визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і ним Законом.

Перелік рішень, що підлягають примусовому виконанню, виконавчих документів визначено статтею 3 Закону. Так, відповідно до Закону примусовому виконанню підлягають, зокрема, виконавчі написи нотаріусів.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Згідно з положеннями статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (постанова Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172). При цьому зазначаємо, що згідно з положеннями статті 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія оскаржується до суду.

Разом з цим зауважуємо, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частини першої статті 26 Закону). Відповідно до пункту 3 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2832/5) (далі - Інструкція), заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа.

Перед відкриттям виконавчого провадження виконавець зобов`язаний перевірити виконавчий документ на відповідність вимогам, передбаченим статтею 4 Закону.

Водночас положення Закону не зобов`язують виконавця пересвідчуватись в законності вчинення нотаріусами виконавчих написів.

Питання щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, вирішуються в судовому порядку. У разі визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавче провадження підлягає закінченню відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом (частина перша статті 40 Закону).

Враховуючи викладене суд дійшов до висновку, що приватний виконавець звернув виконавчий напис до виконання законно на підставі виконавчого напису який було видано приватним нотаріусом.

Разом з тим, приватний виконавець Закону не зобов`язаний пересвідчуватись в законності вчинення нотаріусами виконавчих написів, а тому доводи апеляційної скарги про наявність вини у діях приватного виконавця є необґрунтованими.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом не вірно встановлено законність відкриття виконавчого провадження № 63141285, з урахуванням територіального розмежування, оскільки наявність рахунку позивача в банку не є підставою для відкриття виконавчого провадження, та не враховано правові висновку Верховного Суду у справі №905/2214/14 та 908/5734/14.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» місце виконання рішення:

Виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Виконання рішення, яке зобов`язує боржника вчинити певні дії, здійснюється виконавцем за місцем вчинення таких дій.

Виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що знаходяться на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, на електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.

У разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби.

Порядок надання доручень, підстави та порядок вчинення виконавчих дій на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби, передачі виконавчих проваджень від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого визначаються Міністерством юстиції України.

Для проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи в іншому виконавчому окрузі приватний виконавець має право вчиняти такі дії самостійно або залучати іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій, типова форма якого затверджується Міністерством юстиції України.

Отже, суд дійшов до висновку, що виконавець відкриває виконавче провадження за вибором стягувача, за місцем знаходження, реєстрації або місцем знаходження майна позивача.

У вказаній справі стягувач не маючи інформації, щодо іншого майна ОСОБА_1 звернувся до приватного виконавця за місцем знаходження майна, а саме рахунку в банківській установі АТ «Банк Форвард», яка зареєстрована у м. Києві за адресою: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського 105.

Враховуючи викладене суд дійшов до висновку про те, що приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Павелків Т.Л. жодним чином не порушив ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки відкрила виконавче провадження за місцем знаходження рахунку позивача та за заявою стягувача, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Також апеляційний суд зазначає, що відсутність на рахунку коштів не є підставою для відмови у відкриті провадження у справі, оскільки право на перевірку наявності коштів на рахунку або майна позивача виникає у приватного виконавця, лише після відкриття такого виконавчого провадження.

Щодо доводів апеляційної скарги, судом не вірно встановлена законність та правомірність арешту рахунку позивача, на який він отримував державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям, яка для нього була єдиним джерелом існування.

Відповідно до частини третьої статті 52 Закону № 1404-VIII не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 59 Закону № 1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 59 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

У постанові від 20 квітня 2022 року у справі № 756/8815/20, провадження № 14-218цс21, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у зазначених постановах Верховного Суду, та зазначила, що «у випадку, коли на стадії накладення арешту на грошові кошти боржника-фізичної особи, що знаходяться на рахунку боржника та є заробітною платою боржника, виконавцю не вдалось виявити правову природу (статус) цих грошових коштів, як коштів на які накладення арешту заборонено законом, то арешт на такі грошові кошти підлягає зняттю на підставі відповідного повідомлення банку або заяви боржника з наданням ним відповідних документів на підтвердження цього та/або за результатами перевірки зазначених звітів».

Разом з тим, ОСОБА_1 вказував, що отримував соціальну допомогу, але доказів особливого режиму рахунку (наприклад, довідки банку про джерело коштів) до матеріалів не надано.

Проте, в матеріалах справи також відсутні докази того, що банк або позивач ОСОБА_1 звертались до відповідача Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків (Вольф) Т.Л. з заявою про те, що рахунок на який було накладено арешт, є рахунком на який надходить соціальна допомога ОСОБА_1 тому у відповідача були відсутні вказані відомості.

Враховуючи викладене колегія судів дійшла до висновку, що доводи апеляційної скарги в цій частині є необгрунтованими, оскільки у діях приватного виконавця була відсутня вина у накладені арешту, оскільки у нього відсутні відомості щодо заборони накладення арешту на вказаний рахунок.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом не надано належної правової оцінки діям приватного виконавця щодо стягнення додаткових витрат виконавчого провадження з позивача, після визнання судом нотаріального напису таким, що не підлягає виконанню.

Як було встановлено судом 19.01.2023 постановою про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження, приватний виконавець Павелків Т.Л., стягнула з ОСОБА_1 суму додаткових витрат виконавчого провадження: 693,86 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.03.2023 по справі №520/1297/23, яке набрало законної сили 06.04.2023 позов ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Павелків Тетяни Леонідівни про скасування постанови - задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження від 19.01.2023 у виконавчому провадженню НОМЕР_2. Визнано протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Павелків Т.Л. щодо стягненню коштів зі ОСОБА_1 у рахунок витрат виконавчого провадження НОМЕР_2 у розмірі 693,86 грн. Зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Павелків Т.Л. повернути ОСОБА_1 стягнуті з нього кошти у розмірі 693,86 грн.

Відповідно до ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу правопорушення, який є підставою для відшкодуванню моральної шкоди. В таких правовідносинах перевага надається встановленню обставин завдання шкоди саме на підприємстві відповідача та наявності моральних страждань працівника. При цьому презюмується обов`язок власника на створення належних, безпечних, здорових умов праці, слідкування за їх дотриманням усіма працівниками та відповідальність за шкоду, завдану особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань (постанова Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 225/4242/21).

У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до статті 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія судів дослідивши матеріали справи дійшла до висновку, що право позивача ОСОБА_1 було відновлено шляхом звернення до суду адміністративної юрисдикції а саме рішенням від 06.03.2023 Харківський окружний адміністративний суд по справі №520/1297/23, яке набрало законної сили 06.04.2023, яким ОСОБА_1 повернуто стягнуті з нього кошти у розмірі 693,86 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні відшкодування витрат позивача на пересилання відзиву розмірі 50 грн.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 4 ст. 178 ЦПК України покладається обов`язок надіслати копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи та надати суду документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Тобто направлення відповіді на відзив є вчинення процесуальної дії, яка необхідна для розгляду справи по суті.

Також апеляційний суд зазначає, що позивач поніс такі витрати під час розгляду справи в суді першої інстанції на власний розсуд, а тому вказані витрати не є майновою шкодою

Разом з тим, суд зазначає, що вказані витрати є по своїй природі судовими витратами позивача, які були направлені на розгляд справи.

Проте судові витрати стягуються на користь позивача лише у разі часткового або повного задоволення позову, а тому оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволені позову, апеляційний суд не вбачає за можливе стягувати судові витрати з відповідача на користь позивача.

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову без задоволення.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2024 року без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Оскільки Київський апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2024 року без змін, розподіл судових витрат у зв`язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна