Провадження № 2/369/2612/25
27.08.2025 м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Янченка А.В., за участі секретаря судового засідання Безкоровайної М.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів на утримання дитини,
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що позивач та відповідач проживали разом у шлюбі, котрий був зареєстрований 4.06.2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 69. Від їхніх стосунків у сторін народився син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 25.02.2010.
На разі відповідач, повністю усунувся від виконання батьківських обов`язків: не бере участі у вихованні, не утримує сина фінансово, що порушує не тільки її права, а й права дитини. Вказала, що проживає разом із сином у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.06.2014 у справі № 369/2535/14-ц на користь позивача з відповідача було стягнуто:

аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, в розмірі 1 000 грн. щомісячно, починаючи з 28.11.2013 до 17.03.2014;

аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, в розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з 18.03.2014 і до досягнення сином повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Проте відповідач ухиляється від виконання цього рішення.

На разі зазначений розмір аліментів не відповідає реальним витратам дитини, оскільки є меншим за прожитковий мінімум на дитину віком до 18 років.

У зв`язку з викладеним, вважає за необхідне разом з позбавленням відповідача батьківських прав просити суд збільшити розмір аліментів на утримання сина ОСОБА_4 до 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше мінімального розміру аліментів, з дня подання позову до досягнення дитиною повноліття, що буде гарантувати дотримання в майбутньому її прав та прав дитини.

Тому позивачка просила позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Збільшити розмір аліментів, визначений за рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.06.2014, що стягуються на її користь із ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше мінімального розміру аліментів, з дня подання позову до досягнення дитиною повноліття. Судові витрати стягнути з відповідача.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 28.01.2025 відкрито загальне позовне провадження у справі та розпочато підготовче провадження у справі.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.05.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач у судове засідання не з`явилась, подала суду заяву, в якій просила суд розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився. Відзив на позов до суду не подав. Про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду невідомі.

Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За відсутності заперечень позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України.

Третя особа у судове засідання свого представника не направила, звернулась до суду із заявою про розгляд справи у відсутність їх представників.

У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 30.09.2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, перевіряючи матеріали справи та зібрані в ній докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Судом встановлено, що сторони проживали разом у шлюбі, що був укладений 04.06.2009 між позивачем та відповідачем, зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 69.

У сторін народився ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 25.02.2010.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.10.2013 у справі № 369/8893/13-ц, що набрало законної сили, зазначений шлюб було розірвано.

Вказані обставини підтверджуються доданою копією рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.10.2013, оригінал якого знаходиться в матеріалах цивільної справи № 369/8893/13-ц в архіві Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Позивач мала прізвище ОСОБА_5 , після укладання шлюбу має прізвище ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_2 від 08.11.2019.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.06.2014 у справі № 369/2535/14-ц на користь позивача з відповідача було стягнуто:

аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, в розмірі 1 000 грн. щомісячно, починаючи з 28.11.2013 до 17.03.2014;

аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, в розмірі 1 000 грн. щомісячно, починаючи з 18.03.2014 і до досягнення сином повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.09.2014 у справі № 369/4450/14-ц, що набрало законної сили, було визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, із матір?ю ОСОБА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженкою села Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського (Бучанського) району Київської області, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Наразі відповідач жодним чином не бере участь у вихованні, розвитку та утриманні своєї дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення суду про стягнення аліментів наразі відповідачем не виконується, що підтверджується роздруківками інформації про виконавчі провадження №№ НОМЕР_5 та НОМЕР_6.

Більш того, за заявою відповідача, ще у 2014 році, відповідно до розпорядження від 01.08.2014 було встановлено дні та години участі батька, відповідача, у вихованні та спілкуванні із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проте, як вбачається з актів депутатів від 16.05.2014, 26.05.2014, 11.04.2015, 25.04.2015, 09.05.2015, відповідач не з`являється у встановлені дні та години, не проводить час зі своїм неповнолітнім сином.

Натомість, ОСОБА_3 знаходиться на повному утриманні та вихованні позивача, а також її чоловіка ОСОБА_8 , котрий проживає разом із нею у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з рішенням Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 24 квітня 2025 року №282/3, Про затвердження висновку щодо визначення доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вирішено: затвердити висновок щодо визначення доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У відповідності до ч. 4 ст. 27 згаданої Конвенції держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном.

Як визначено у п. 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 у справі «Хант проти України», між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27.11.1992, Серія А, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно зі ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку.

Враховуючи ст. 56 ЦК України, органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад.

Виходячи зі змісту ч. ч. 6-10 ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 цього ж Кодексу способами захисту сімейних прав та інтересів є, зокрема, встановлення правовідношення, припинення та зміна правовідношення.

У відповідності до частин 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, внесення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України зазначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

З огляду на положення ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до п. 1.3 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26.05.1999 № 34/166/131/88, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.06.1999 за № 387/3680 (надалі - Правила), органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад.

Пунктом 1.4 згаданих Правил визначено, що безпосереднє ведення справ щодо опіки і піклування покладається у межах їх компетенції на відповідні відділи й управління місцевої державної адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчих комітетів міських чи районних у містах рад. У селищах і селах справами опіки і піклування безпосередньо відають виконавчі комітети сільських і селищних рад.

Зважаючи на рекомендації, викладені у п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Частинами 1, 2 ст. 35 ЦПК України передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов`язки щодо однієї із сторін. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі в справі також за клопотанням сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. Якщо суд при прийнятті позовної заяви, здійсненні провадження у справі до судового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Відповідно до рішення Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 24 квітня 2025 року №282/3, Про затвердження висновку щодо визначення доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вирішено: затвердити висновок щодо визначення доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.09.2014 у справі № 369/4450/14-ц, що набрало законної сили, було визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, із матір?ю ОСОБА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженкою села Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

У принципі 2 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, проголошено, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприяння, які дозволили б її розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

З огляду на принцип 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю.

Зважаючи на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, що набула чинності для України 27.09.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

У ч. 1, 3 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, що набула чинності для України 27.09.1991, визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Відповідно до ст. 19 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, що набула чинності для України 27.09.1991, держави-учасниці вживають усіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітницьких заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного або психологічного насильства, образи чи зловживання, відсутності піклування.

У відповідності до ч. 4 ст. 27 згаданої Конвенції держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном.

Як визначено у п. 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 у справі «Хант проти України», між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27.11.1992, Серія А, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно зі ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку.

Враховуючи ст. 56 ЦК України, органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад.

Виходячи зі змісту ч.ч. 6-10 ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюб та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 цього ж Кодексу способами захисту сімейних прав та інтересів є, зокрема, встановлення правовідношення, припинення та зміна правовідношення.

У відповідності до частин 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усниковлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

У п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України зазначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

З огляду на положення ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Статтею 180 СК України проголошено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до п. 1.3 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26.05.1999 №34/166/131/88, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 17.06.1999 за № 387/3680, органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад.

Згідно ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. п. 3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї.

Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримання і які фактично знаходяться на їх утриманні.

Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося її матеріальне становище, сімейний стан чи стан її здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.

Разом з тим, зміна закону, яким встановлюється мінімальний розмір аліментів, не є підставою для збільшення розміру аліментів, передбачених статтею 192 СК України, та укладення нового судового рішення, оскільки цей розмір встановлюється законом, а не судовим рішенням.

Зокрема, не передбачено перегляду судом визначеного рішенням суду розміру аліментів у зв`язку із змінами згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII мінімального розміру аліментів.

Також, у разі примусового виконання рішення про стягнення аліментів, збільшення мінімального розміру аліментів є підставою для автоматичного визначення державним виконавцем розміру аліментів з урахуванням такого збільшення з моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 року, тобто з 08.07.2017 року за відповідною постановою державного виконавця. Таке збільшення має відбуватись в автоматичному порядку, без жодних звернень стягувача аліментів.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Крім того, відповідно до правової позиції Великої палати Верховного Суду від 30.01.2019 року, висловленої у справі №755/10947/17, суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. Відповідно, збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, як і не може бути підставою для відмови в перерахунку аліментів.

Враховуючи вищевикладене, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що у відповідача змінився матеріальний стан, який дозволяє йому сплачувати аліменти у більшому розмірі, ніж це зазначено у рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області.

З огляду на викладене, оцінивши належність та допустимість доказів, а також достатність, взаємозв`язок їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку задоволення позовних вимог щодо збільшення розміру аліментів.

Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

З урахуванням викладеного й у відповідності до рекомендацій, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», а також принципів 2, 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, ст.ст. 3, 9, 19, 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 у справі «Хангер проти України», ст.ст. 51, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 56 ЦК України, ст.ст. 7, 18, 19, 164, 165, 180, 182, 183, 191 Сімейного кодексу України, ст.ст. 4, 5, 18, 19, 23, 35, 76-81, 259, 263-268, 351, 352, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити повністю.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця міста Єреван Республіки Вірменії, РНОКПП НОМЕР_3 , батьківських прав відносно його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва.

Змінити спосіб стягнення аліментів, визначений за рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.06.2014 у справі № 369/2535/14-ц, та стягнути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця міста Єреван Республіки Вірменії, РНОКПП НОМЕР_3 , на користь мене, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженки села Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, РНОКПП НОМЕР_4 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше визначеного законодавством мінімального розміру аліментів на дитину, починаючи з 18.06.2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211,20 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211,20 грн. судового збору

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець міста Єреван, Республіки Вірменії, РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, , адреса: 08131, Київська область, Бучанський район, с. Софіївська Борщагівка, провул. Шкільний, 5.

Повне рішення складено: 27.08.2025 року.

Суддя А.В. Янченко