ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/6770/23
Провадження № 2/362/229/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2025 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Лебідь-Гавенко Г.М.,

за участю секретаря Тельнової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом, в якому просить суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість в розмірі 556 153, 31 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 5 561,53 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що 27.05.2015 року вона надала ОСОБА_2 грошові кошти у позику у сумі 556 153,31 грн., що підтверджується розпискою від 27.05.2015 року, де відповідач власноруч зазначив, що кошти в сумі 556 153,31 грн. отримав у повному обсязі та зобов`язується повернути цю суму до 27.08.2015 року включно. Станом на 16.10.2023 року позичальник свої зобов`язання не виконав, позику не повернув, а його заборгованість складає 556 153,31 грн.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15.11.2023 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с.16).

08.12.2023 року до Васильківського міськрайонного суду Київської області від представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву в якому вона зазначила, що з огляду на зміст та обґрунтування заявлених позовних вимог, відповідач не визнає їх, вважає необґрунтованими та безпідставними. Як повідомив відповідач, він дійсно уклав з позивачем договір позики коштів на суму 556 153,31 грн. При цьому, у строки, визначені розпискою, а саме до 27.08.2015 року, відповідач повністю погасив позивачу борг в сумі 556 153,31 грн. Саме через факт повного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики (розпискою) від 27.05.2015 року в сумі 556 153,31 грн., позивач протягом 8 років не звертався з позовом до відповідача про стягнення суми позики в примусовому порядку. Виконавши в повному обсязі зобов`язання перед позивачем за договором позики від 27.05.2015 року, та з урахуванням тривалого часу відповідач не зберіг у себе докази повернення позивачу коштів. Тоді відповідач не міг передбачити, що позивач вчинить з ним так недобропорядно та зажадає через 8 років, фактично повторного повернення коштів за договором позики, скориставшись тим, що відповідач не зажадав від позивача повернення оригіналу розписки після погашення всієї суми боргу за договором позики, довіряючи позивачу, а тому просила застосувати строк позовної давності, оскільки як вбачається із наданої позивачем розписки від 27.05.2015 року, граничним терміном виконання зобов`язань відповідачем за договором позики є 27.08.2015 року включно. Виходячи з наведеного, строк для звернення з позовом до суду у позивача закінчився 27.08.2018 року (а.с.26-28).

Представник ОСОБА_2 адвокат Шумило Н.М. направила до суду заяву про застосування строків позовної давності, в якій просила застосувати наслідки сплину позовної давності у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, оскільки як вбачається із наданої позивачем розписки від 27.05.2015 року, граничним терміном виконання зобов`язань відповідачем за договором позики є 27.08.2015 року включно. Виходячи з наведеного, строк для звернення з позовом до суду у позивача закінчився 27.08.2018 року. З наведеного слідує, що позивачем на п`ять років був пропущений строк позовної давності (а.с. 33).

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27.03.2024 року клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Гаврилюк М.В. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено (а.с.61-62).

01.07.2024 року до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява від представника ОСОБА_1 адвоката Гаврилюк М.В. про поновлення строку для подання відповіді на відзив, в якому просить визнати поважними причини пропуску позивачем процесуального строку для подання відповіді на відзив, встановленого ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15.11.2023 року та поновити строк для подання відповіді на відзив ОСОБА_2 на позовну заяву ОСОБА_1 (а.с.86-90).

Також представник ОСОБА_1 адвокат Гаврилюк М.В. направила до суду відповідь на відзив, в якому просила визнати причини пропуску процесуального строку поважними, поновити строк для подання відповіді на відзив на позовну заяву та долучити відповідь на відзив на позовну заяву до матеріалів справи, а також задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі. Щодо твердження відповідача про повернення грошових коштів позивачу, зазначила, що відповідач не заперечує факт отримання від позивача 556 153,31 грн. грошових коштів та факт підписання ним розписки від 27.05.2015 року; відповідач стверджує, що ним були повернуті позивачу кошти в сумі 556 153,31 грн. в строки передбачені вищевказаною розпискою; відповідачем до матеріалів справи не було долучено жодного доказу, який підтверджував би повернення відповідачем позивачу грошових коштів в сумі 556 153,31 грн.; відповідач неодноразово брав грошові кошти в позивача в якості позики; 27.05.2015 року між позивачем та відповідачем укладений договір позики, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу в якості позики грошові кошти в сумі 556 153,31 грн.; на підтвердження факту отримання грошових коштів за договором відповідачем була підписана розписка від 27.05.2015 року. Згідно з п. 7.2 договору, забезпеченням виконання відповідачем своїх зобов`язань за цим договором є передача в заставу рухомого майна: автомобіль марки PORSCHE модель PANAMERA, шасі НОМЕР_1 , 2010 року випуску, тип легковий хетчбек В, колір чорний, державний номер: НОМЕР_2 , та належить позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 12.06.2014 року, Центр ДАІ 8050. Передача відповідачем автомобіля в заставу позивачу для забезпечення виконання зобов`язань за договором підтверджується договором застави транспортного засобу №486 від 27.05.2015 року, який укладений між позивачем та відповідачем та який посвідчений нотаріально. Твердження відповідача про, те що він повернув позивачу грошові кошти у сумі 556 153,31 грн. в строк, який передбачений розпискою, а саме до 27.08.2015 року спростовуються Витягом з державного реєстру обтяжень по договору застави, адже з 2015 року по 2020 рік застава на автомобіль існувала, що спростовує виконання відповідачем своїх зобов`язань. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, позовна давність була перервана діями відповідача, які свідчать про визнання боргу перед позивачем 18.12.2020 року. Позовна заява подана позивачем 16.10.2024 року, тобто в межах строку позовної давності. Отже, доводи про сплив позовної давності відповідача є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню (а.с.92-96).

До суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 адвоката Гаврилюк М.В. про долучення доказів, в якому просить долучити до матеріалів справи наступні докази: копію відповіді ГСЦ МВС в м. Києві від 18.01.2024 року; копію відповіді Територіального сервісного центру №5141 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях від 30.01.2024 року; копію договору купівлі-продажу №5141/2020/2349611 від 18.12.2020 року; копію довіреності від 16.12.2020 року на продаж автомобіля від імені ОСОБА_2 ; копію договору позики від 27.05.2015 року; копію договору про внесення змін і доповнень до договору позики від 27.05.2015 року; копію договору застави транспортного засобу №486 від 27.05.2015 року; копія витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 18.12.2020 року (а.с.98-119).

01.07.2024 року представник відповідача адвокат Шумило Н.М. направила до суду заперечення. Вказуючи на те, що позивач зазначає, що відповідач неодноразово отримував у позивача кошти в позику, при цьому, не дивлячись на те, що вказані доводи не мають жодного значення для вирішення даної справи, на доведення вказаних обставин не надає суду належних доказів. Дійсно, у відповідача через такий тривалий час (8 років) не збереглись докази виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем, факт, не звернення позивача впродовж 8 років до суду для стягнення з відповідача суми позики, сам по собі свідчить про виконання взятих відповідачем на себе зобов`язань. Окрім того у відповідь на відзив, сам позивач зазначає, що відповідач неодноразово вносив платежі в рахунок сплати позики позивачу готівкою, останній платіж був з боку відповідача 09.07.2019 року. Зазначаючи про вказані обставини, сам позивач визнає факт погашення відповідачем суми позики, хоча при цьому не надає суду доказів та не конкретизує сум зазначених платежів. У зв`язку з наведеними доводами позивача є незрозумілим чому визнаючи факт часткового погашення відповідачем суми позики, зокрема 09.07.2019 року, позивач просить стягнути з відповідача на її користь повну суму позики 556 153, 53 грн. Також позивач зазначає, що відповідач погасив частково суму боргу за договором позики після продажу належного йому транспортного засобу у січні 2020 року, знову ж таки не надаючи на підтвердження вказаній обставині належних доказів. Щодо надання позивачем копії договору від 07.09.2015 року про внесення змін і доповнень до договору позики від 27.05.2015 року, з якого ніби вбачається, що була змінена сума за договором позики з 556 153,53 грн. на 724 989,81 грн. та визначено графік її погашення, то відповідач заявляє, що не підписував вказаного договору про внесення змін і доповнень до договору позики від 27.05.2015 року. У зв`язку із тим, що позивач не пред`являє вимоги за договором від 07.09.2015 року про внесення змін і доповнень до договору позики від 27.05.2015 року на суму 724 989, 81 грн., відповідачем не ставиться наразі вимога про проведення у справі судової почеркознавчої експертизи щодо визначення належності підпису відповідача на вказаному договорі. Щодо укладення договору застави транспортного засобу, то дійсно, в день укладення договору позики 27.05.2015 року відповідач в якості виконання взятих на себе зобов`язань за договором позики від 27.05.2015 року на суму 556 153,53 грн., передав в заставу в інтересах позивача належний відповідачу транспортний засіб PORSCHE PANAMERA, 2010 року випуску, державний номер: НОМЕР_2 . Як вбачається, на момент укладення договору застави вартість транспортного засобу становить 1 071173 грн. 55 коп., що складає 50 000 доларів США. Виходячи з наведеного, вартість транспортного засобу відповідача в рази перевищувала розмір отриманої у позивача позики. Проте, як стверджується наданим позивачем витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, 18.12.2020 року застава транспортного засобу за договором застави від 27.05.2015 року була припинена. Вказана обставина свідчить, що на момент припинення обтяження 18.12.2020 року, відповідач не мав не виконаних зобов`язань перед позивачем забезпечених вказаною заставою, а саме зобов`язань за договором позики від 27.05.2015 року на суму 556 153, 53 грн. що є предметом розгляду даної справи. В протилежному випадку, позивач би не дозволила зняти (припинити) обтяження, надати відповідачем довіреність на третіх відмінних від позивача осіб та продати транспортний засіб. Всі наведені позивачем у відповіді на відзив обставини не узгоджуються між собою та первісною позицією позивача щодо обгрунтувань заявлених позовних вимог, наведених у позові. У зв`язку з наведеними вище обставинами відповідач вважає, що позивачем при зверненні до суду було пропущеного строки позовної давності. Щодо клопотання про долучення доказів, з огляду на перелік доказів, які просить долучити позивач вбачається, що вказані докази, були наявними у позивача ще на час звернення з позовом до суду, а тому заперечують до приєднання до матеріалів справи (а.с.120-124).

03.07.2024 року до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача адвоката Гаврилюк М.В. надійшли письмові пояснення на заперечення відповідача на відповідь на відзив. Позивач не визнає і повністю відхиляє твердження відповідача. Щодо договору застави та пов`язаних з ним дій: у запереченнях відповідач зазначає, що: «..Позивач би не дозволила зняти обтяження 18.12.2020 року, якби Відповідач не повернув повністю позику..». Однак, що до зняття застави, 16.12.2020 року відповідач видав довіреність на розпорядження автомобілем марки Porsche Panamera, тип легковий хетчбек В, колір чорний, державний номер: НОМЕР_2 , що належить відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 . Отже, відповідач ніяк не міг вчинити у нотаріуса нотаріально посвідчену довіреність на розпорядження автомобілем, що на дату вчинення довіреності перебував у заставі, третіми особами без згоди позивача. Очевидним є й те, що позивач не подавала б заяву про зняття застави, якби реалізація автомобіля відбувалася третіми особами, без її відома та всупереч тим домовленостям, яких досягли позивач та відповідач щодо продажу автомобіля. Щодо зобов`язань відповідача по поверненню позики позивачу: твердження відповідача про виконання ним своїх зобов`язань по Договору позики, укладеного 27.05.2015 року та розписці від 27.05.2015 року не відповідають дійсним обставинам справи. На підтвердження зобов`язань відповідача щодо повернення позики у розмірі 556 153 грн. 31 коп. позивач надав докази, а саме Договір позики від 27.05.2015 року та розписку від 27.05.2015 року. З умов Договору та розписки вбачається, що відповідач отримав від позивача грошові кошти у позику у розмірі 556 153 грн. 31 коп. та зобов`язується повернути позивачу суму коштів у розмірі 556 153 грн. 31 коп. у строк до 27.08.2015 року. Також умовами Договору передбачено, що зобов`язання відповідача забезпечуються заставою автомобіля. Відповідний Договір застави було укладено між відповідачем та позивачем. Доводи відповідача про погашення боргу спростовуються наявністю у позивача розписки, без відмітки про повернення позики. Щодо позовної давності за позовними вимогами: позовна давність переривалася 16.12.2020 року вчиненням відповідачем Довіреності на розпорядження автомобілем, що передавався ним у якості забезпечення зобов`язань за Договором та розпискою. Адже відповідач погодився надати у розпорядження власний автомобіль, притому, що такий автомобіль забезпечував виконання зобов`язань відповідача щодо повернення позики позивачу. Відповідно до ч.3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Отже після 16.12.2020 року, перебіг позовної давності по зобов`язаннях відповідача почався заново. Таким чином останній день позовної давності був 16.12.2023 року. Позовна заява подана позивачем 16.10.2023 року, тобто в межах строку позовної давності. Отже, доводи відповідача у запереченнях є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, адже обов`язки відповідача щодо повернення позики позивачу є підтвердженими належними та допустимими доказами, і позовні вимоги позивачем заявлені в межах позовної давності (а.с.128-134, 138-141).

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду від 30.01.2025 року клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Гаврилюк М.В. про поновлення процесуального строку для подання відповіді на відзив задоволено. Поновлено представнику ОСОБА_1 адвокату Гаврилюк М.В. строк для подачі відповіді на відзив. Клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Гаврилюк М.В. про долучення до матеріалів справи доказів задоволено. Поновлено представнику ОСОБА_1 адвокату Гаврилюк М.В. строк на подання доказів. Долучено до матеріалів справи копію відповіді ГСЦ МВС в м. Києві від 18.01.2024 року; копію відповіді Територіального сервісного центру №5141 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях від 30.01.2024 року; копію договору купівлі продажу № 5141/2020/2349611 від 18.12.2020 року; копію довіреності від 16.12.2020 року на продаж автомобіля від імені ОСОБА_2 ; копію договору позики від 27.05.2015 року; копію договору про внесення змін і доповнень до договору позики від 27.05.2015 року. Закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (а.с.173-177).

19.06.2025 року до суду від представника ОСОБА_2 адвоката Шумило Н.М. надійшов розрахунок судових витрат, в якому зазначено, що подаючи відзив на позовну заяву, як першу заяву по суті спору для відповідача, останнім у порядку передбаченому ч. 1 ст. 134 ЦПК України було повідомлено суду, що ним понесені судові витрати в сумі 15 000 грн. на професійну правничу допомогу. В доказ наведених обставин відповідачем було надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат від 07.12.2023 року на загальну суму 15 000 грн. В підтвердження понесення відвідачем витрат на професійну правничу допомогу також надається копія акта приймання передачі послуг від 18.06.2025 року, а тому відповідач заявляє про понесенні ним судові витрати на загальну суму 15 000 грн (а.с.201-203).

23.06.2025 року до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача адвоката Гаврилюк М.В. надійшла заява про понесення додаткових судових витрат позивачем, в якій просить стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати з урахуванням понесених додаткових витрат на правничу допомогу адвоката всього у розмірі 35 561 грн. 53 коп. (а.с.207- 212).

24.06.2025 року до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача адвоката Гаврилюк М.В. надійшло клопотання про зменшення судових витрат відповідача, в якому просить максимально зменшити заявлені відповідачем судові витрати. Вказуючи на те, що 19.06.2025 року представником Відповідача було подано до Суду розрахунок судових витрат разом з Актом приймання-передачі наданих послуг до Договору про надання правової допомоги від 01.08.2025 року № 63 від 18.06.2024 (рік виправлено ручкою чи олівцем на 2025). Так, зі змісту відзиву Відповідача, наданого розрахунку та доданих документів вбачається, що представник Відповідача заявляє про понесення Відповідачем судових витрат, які складаються з витрат на правничу допомогу адвоката Шумило Н.М. в розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень. У заявах по суті та письмових поясненнях представник Відповідача не наводить додаткових доказів, а лише наводить недостовірні відомості та суперечливі твердження. Заявлені представником Відповідача витрати не відповідають критеріям дійсності та необхідності, оскільки час витрачений адвокатом на участь у підготовчому провадженні та написання відзиву та письмових пояснень не є співмірним із складністю справи та завдань, які були виконані адвокатом Відповідача (подання відзиву, письмових пояснень на доводи представника Позивача зі змісту яких вбачається, що адвокатом Відповідача наводяться оціночні судження без будь-яких достовірних доказів). Також Звертаємо увагу Суду, що докази понесення судових витрат (Акт приймання передачі наданих послуг до Договору про надання правової допомоги від 01.08.2024 року № 63 від 18.06.2024), надані представником Відповідача містять ознаки підробки, оскільки зі змісту Акту приймання-передачі наданих послуг до Договору про надання правової допомоги від 01.08.2024 року № 63 від 18.06.2024 вбачається, що друкованим текстом датою складання такого акту є 18.06.2024 рік, а ручкою чи олівцем 2024 рік виправлено на 2025 рік. Тобто неможливо встановити дійсну дату складення такого акту. У зв`язку з цим заявлені представником Відповідача витрати не відповідають критеріям дійсності та необхідності та не підтверджуються допустимими та належними доказами, оскільки представник Позивача заявляє стягнення витрат за послуги, у завищеному розмірі (участь у судовому засіданні представника Відповідача станом на дату подання клопотання (18.06.2025) була мінімальною, обґрунтованих доказів, які б спростовували доводи Позивача та його представника не наведено). Крім того, час витрачений адвокатом на участь у підготовчому провадженні та написання відзиву не є співмірним із складністю справи та завдань, які були виконані представником Відповідача, а отже не відповідають вимогам ч. 4 ст. 137 ЦПК України (а.с.214-219).

Представник позивача - адвокат Гаврилюк М.В. в судовому засіданні 24.06.2025 року, просила позовну заяву задовольнити, оскільки позивачем було надано відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 556 153 грн. 31 коп., які відповідачем позивачу повернуті не були. Хоча відповідач стверджує, що повернув кошти позивачу, але доказів цього не надає. Підстав для застосування строку позовної давності відсутні, оскільки тривають довготривалі відносини. Із досудовою вимогою вони не зверталися до відповідача. У рамках саме цієї боргової розписки відповідач не погашав заборгованість.

Представник відповідача адвокат Шумило Н.М., в судовому засіданні 24.06.2025 року, заперечувала щодо задоволення позовних вимог, просила задовольнити подану їх заяву про застосування строк позовної давності, оскільки як вбачається із наданої позивачем розписки від 27.05.2015 року, граничним терміном виконання зобов`язань відповідачем за договором позики є 27.08.2015 року включно, а тому строк для звернення з позовом до суду у позивача закінчився 27.08.2018 року. Позивачем на п`ять років був пропущений строк позовної давності. У зв`язку із тим, що пройшло 8 років після укладення та повернення коштів позивачу, відповідачем, а відповідач не знав, що потрібно зберігати вказані докази щодо повернення коштів позивачу, тому надати ці докази не можуть, тому просять застосувати строки позовної давності. Як і представник позивача не може надати докази, що відповідачем погашалась заборгованість саме за договором позики від 27.05.2015 року, що є предметом даного розгляду, а тому представник позивача не може підтвердити доводи, що прирвався строк позовної давності. А договір застави не є предметом даного позову.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з?ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи відзив на позовну заяву відповідача, заяву про застосування строку позовної давності, відповідь на відзив позивача клопотання, заяви сторін, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 27.05.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до якої ОСОБА_1 надала у борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 556 153, 31 грн., що за курсом НБУ на день укладення цього договору еквівалентно 25 960 доларів США, зі строком повернення до 27.08.2015 року, про що свідчить копія письмової розписки від 27.05.2015 року, оригінал якої в судовому засіданні було досліджено судом (а.с. 5).

В процесі розгляду справи представником позивача було надано суду копію договору позики від 27.05.2015 року № б/н, укладеного між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, відповідно до п. 1.1 якого позикодавець передає позичальникові грошові кошти у розмірі 556 153, 31 грн., що за курсом НБУ на день укладення цього договору еквівалентно 25 960 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів в строк і за графіком відповідно до пункту 3 цього Договору, Кінцевий строк погашення позики 27 серпня 2015 року (а.с.113-114).

Відповідно п. 2.1 вказаного договору передача зазначеної в пункті 1 цього Договору суми позики здійснюється під час підписання цього Договору. З цього моменту Договір позики вважається укладеним. На підтвердження укладення цього договору та його умови і отримання коштів Позичальник видає Позикодавцеві розписку.

Згідно п. 3.1. договору позики від 27.05.2015 року позичальник зобов`язується повернути позику з таким графіком повернення: трьома платежами в такому порядку і в такі терміни: 27.06.2015 р., включно - платіж у розмірі 28 278 грн. 98 коп., еквівалент 1320,00 доларів США; 27.07.2015 р., включно - платіж у розмірі 28 278 грн. 98 коп., еквівалент 1320,00 доларів США; 27.08.2015 р., включно - платіж у розмірі 499 595 грн. 34 коп., еквівалент 23 320,00 доларів США (а.с.113).

Згідно п. 7.2. договору позики від 27.05.2015 року в забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за цим договором є передання в заставу рухомого майна: автомобіль марки PORSCHE модель PANAMERA, шасі НОМЕР_1 , 2010 року випуску, тип легковий хетчбек В, колір чорний, державний номер: НОМЕР_2 , та належить Замовнику на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 12.06.2014 року, Центр ДАІ 8050. Передача відповідачем автомобіля в заставу позивачу для забезпечення виконання зобов`язань за договором підтверджується копією договору застави транспортного засобу №486 від 27.05.2015 року, який укладений між позивачем та відповідачем та який посвідчений нотаріально, якій також надано в процесі розгляду справи. Вартість транспортного засобу становить 1 071173 грн. 55 коп. (а.с.117-119).

Також в процесі розгляду справи представником позивача було надано суду копію договору про внесення змін і доповнень до договору позики від 27 травня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , про внесення змін і доповнень до договору позики від 27 травня 2015 року від 07.09.2015 року, відповідно до п. 1.1 якого позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти у розмірі 724 989,81 грн., що за курсом НБУ на день укладення цього договору еквівалентно 33 040 доларів США, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів в строк і за графіком відповідно до пункту 3 цього Договору, Кінцевий строк погашення позики 27 листопада 2015 року (а.с.115-116).

Як вбачається з відзиву на позовну заяву та в судовому засіданні представником відповідача не заперечувалось, що відповідач отримав у борг грошові кошти за розпискою від 27.05.2015 року, яка є предметом позову, але не може надати суду у зв`язку із тривалим часом 8 років доказів повернення вказаних грошових коштів.

Також відповідачем та представником відповідача не заперечувалось укладення відповідачем договору застави транспортного засобу, та що дійсно, в день укладення договору позики 27.05.2015 року відповідач в якості виконання взятих на себе зобов`язань за договором позики від 27.05.2015 року на суму 556 153,53 грн., передав в заставу в інтересах позивача належний відповідачу транспортний засіб PORSCHE PANAMERA, 2010 року випуску, державний номер: НОМЕР_2 , але заперечувалось укладення договору про внесення змін і доповнень до договору позики від 27 травня 2015 року від 07.09.2015 року, копію якого надано суду в процесі розгляду справи та який не є предметом розгляду даної справи.

У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору.

Так, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору і його умов може бути надано розписку позичальника або інший документ, що засвідчує передачу позичальнику позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей. При цьому, розписка може лише підтверджувати факт укладення договору позики і є необов`язковою.

Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів.

В такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, що сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 369/11450/19 (провадження № 61-10412св21) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких висновків Верховний Суд не встановив».

Як встановлено судом, предметом розгляду є саме договір позики від 27 травня 2015 року, який вважається укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей.

За умовами вказаного договору, відповідач отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 556 153, 31 грн., що за курсом НБУ на день укладення цього договору еквівалентно 25 960 доларів США. Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується його підписом на договорі позики від 27.05.2015 року, а також власноручно написаною розпискою від 27.05.2015 року, щодо підтвердження отримання суми позики саме у розмірі 556 153, 31 грн., оригінал якої було надано представником позивача суду та досліджено судом в судовому засіданні.

Крім того, факт укладення між сторонами договору позики від 27.05.2015 року та отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 556 153, 31 грн. не заперечувалось представником відповідача у судовому засіданні та наданому відзиві на позовну заяву.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18).

Представником відповідача в підтвердження повернення грошових коштів за договором позики від 27.05.2015 року суду доказів надано не було, а наданий представником позивача оригінал розписки від 27.05.2015 року свідчить про наявність боргового зобов`язання перед позивачем як кредитором, тобто про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

Враховуючи викладене, в судовому засіданні встановлено, що позичальник свої зобов`язання за договором позики від 27.05.2015 року, що є предметом розгляду справи не виконав, грошові кошти у розмірі 556 153, 31 грн позивачу у встановлений договором строки, а саме до 27.08.2015 року не повернув.

Представником відповідача подана до суду заява про застосування наслідків пропуску позовної давності (а.с.33), при вирішенні якої суд приймає до уваги таке.

Відповідно до ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог, зокрема, про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

В судовому засіданні встановлено, що за договором позики та розпискою від 27.05.2015 року встановлено зобов`язання позичальника остаточно повернути позику до 27.08.2015 року включно (а.с.5).

Згідно ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Отже, за укладеним між сторонами договором позики строк перебігу позовної давності починається з 28.08.2015 року.

В судовому засіданні встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за вказаним договором позики 23.10.2023 року, тобто після спливу загальної позовної давності тривалістю у три роки (28.08.2018 року).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно з ч.3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).

Тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Аналогічний по суті висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 161/15679/15-ц (провадження № 61-765св18) міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦК України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта».

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. На підставі частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням процесуальних вимог щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, давши їм оцінку в цілому так і кожному окремо, дослідивши аргументи сторін, дійшов висновку, що посилання представника позивача на те, що 16.12.2020 року вчиненням відповідачем Довіреності на розпорядження автомобілем, що передавався ним у якості забезпечення зобов`язань за Договором та розпискою від 27.05.2015 року є наслідком переривання перебігу позовної давності, оскільки після 16.12.2020 року, перебіг позовної давності по зобов`язаннях відповідача почався заново, отже позовна заява подана 23.10.2023 року в межах строку позовної давності є неогрунтованими, оскільки вони укладені після закінчення трьох річного строку виконання зобов`язання визначеного у розписці від 27.05.2015 року.

Крім того, суд звертає увагу, що наданий в процесі розгляду справи представником позивача копія договору про внесення змін і доповнень до договору позики від 27 травня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 07.09.2015 року не є предметом розгляду даного позову, оскільки позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за договором про внесення змін і доповнень до договору позики від 27 травня 2015 року від 07.09.2015 року, представником позивача не заявлялись, а тому також не можуть свідчити переривання перебігу позовної давності.

Відповідно п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 20009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач звернувся з позовом до суду після спливу загальної позовної давності, доказів про поважність причин пропуску позовної давності не надав, в задоволені позову про стягнення заборгованості за договором позики від 27.05.2015 року, слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.

Оскільки в задоволені позову суд відмовляє, вимога про стягнення з відповідача витрат на сплату судового збору та вимога про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 35 561 грн. 53 коп. задоволенню також не підлягають відповідно до п. 2 ч. 2ст. 141 ЦПК України.

Щодо витрат, понесених на професійну правничу допомогу про відшкодування яких заявив відповідач ОСОБА_2 суд зазначає про наступне.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно із статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до частини першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, провадження № 61-22131св19.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року по справі № 751/3840/15-ц на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представник ОСОБА_2 адвокатом Шумило Н.М. подано до позовної заяви договір №63 про надання правової допомоги від 01.08.2023 року; розрахунок гонорару адвокату до договору про надання правової допомоги від 01.08.2023 року №63 у розмірі 15 000 грн; попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат на суму 15 000 грн; квитанцію № СС4М-М7Т9-ТАК4-90Т8 від 24.11.2023 року про сплату гонорару адвокату у розмірі 15 000 грн.; Акт приймання-передачі наданих послуг до Договору про надання правової допомоги від 01.08.2024 року № 63 від 18.06.2025 року у розмірі 15 000 грн. (а.с. 30-32, 203).

Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо).

Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Разом з тим, фіксація розміру гонорару відповідає позиції Верховного Суду, викладеній в Постанові від 20 січня 2021 року по справі № 357/11023/18 (провадження № 61-18258св19), у якій зазначено, що «… саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. […] Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності».

Дослідивши всі надані сторонами докази, враховуючи походження вищенаведених норм закону, суд приходить до висновку, що представником відповідача підтверджено належними доказами понесені відповідачем витрати на надану йому правову допомогу у розмірі 15 000 грн., та враховуючи, що судом у задоволенні позову відмовлено, розмір понесених відповідачем витрат підлягає стягненню з позивача.

Керуючись статтями 11, 207, 256, 257, 258, 260, 261, 267, 509, 525, 526, 545, 1046, 1047 ЦК України, статтями 12, 13, 76-79, 81, 82, 44, 133, 137, 141, 247, 258, 263-265, 279, 352, 354-355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 15 000 грн.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОККПП НОМЕР_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 18.07.2025 року.

Суддя Г.М. Лебідь-Гавенко