Справа № 129/2316/25
Провадження № 2/135/552/25
УХВАЛА

Іменем України

26.08.2025 Суддя Ладижинського міського суду Вінницької області Корнієнка О.М. розглянувши матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спадкового майна, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спадкового майна, визнання права власності.

Вирішуючи питання про можливість відкриття провадження у справі, суд виходить з такого.

Вивчивши позовну заяву та додані до неї матеріали, встановлено, що подана позовна заява підлягає залишенню без руху, оскільки не відповідає всім вимогам, передбаченим ст. 175, 177 ЦПК України.

Відповідно до змісту п.3 ч.3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до положень п. 2, 9 ч. 1 ст. 176 ЦПК України, ціна позову визначається: у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір».

Частиною першою статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2025 року становив 3028 грн (Закон України «Про Державний бюджет України на 2025 рік»).

Відповідно до змісту ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру становить 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено позовні вимоги майнового характеру, а саме: про поділ спадкового майна, що складається із двох об`єктів нерухомості: земельних ділянок в м. Гайсин площею 0,0493 га та площею 0,0477 га.

Позивачем вказано ціну позову 212220,65 грн та 722,41 грн.

Разом з тим, положеннями ст. 175, 176 ЦПК України визначено, що позовна заява повинна містити зазначення ціни позову. Яку із вказаних сум вважати ціною позову у позовній заяві чітко не зазначено.

Крім того, позовна заява та додані до неї матеріали не дозволяють встановити ціну позову на день подання позовної заяви з урахуванням вартості спірного майна. Позивачем не надано документальних підтверджень дійсної вартості спірного майна на час подання позовної заяви до суду.

Згідно п. а ч. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості.

Системний аналіз вказаних норм права свідчить про те, що визначення ціни позову входить до предмета доказування у даному спорі і встановлюються судом під час розгляду справи по суті на підставі поданих учасниками судового процесу доказів, тобто, такі обставини є предметом доказування у справі та оцінки судом відповідно до положень статей 76 ЦПК України.

Зазначений висновок викладено у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі №914/3659/21та від 15 березня 2023 року у справі № 759/10375/19.

Щодо визначення ринкової вартості нерухомого майна, суд звертає увагу позивача на те, що дійсна вартість майна визначається відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що оцінка майна - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

Якщо законами або нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, договором на проведення оцінки майна або ухвалою суду не зазначено вид вартості, який повинен бути визначений в результаті оцінки, визначається ринкова вартість (ст. 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).

Таким чином, для визначення ціни позову і розміру судового збору чинним законодавством з оцінки майна передбачено визначення ринкової вартості. Нормативна грошова оцінка і ринкова вартість не є тотожними поняттями.

Отже, позивачу слід вказати ціну позову із підтвердженням відповідними доказами (висновок, наданий суб`єктом оціночної діяльності (оцінювачем) у відповідності з вимогами Національних стандартів оцінки, експертний висновок, дані загальнодоступних джерел стосовно ринкової вартості майна тощо) які підтверджують ціну позову на день подання позовної заяви чи на даний час.

В разі, якщо розрахований відповідно до визначеної ціни позову судовий збір перевищуватиме сплачений позивачем судовий збір, позивачу слід доплатити судовий збір та надати суду документи, що підтверджують сплату судового збору позивачем у вказаному розмірі відповідно до ціни позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 176 ЦПК України, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у разі, якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому ціна позову не відповідає дійсній вартості майна, або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Тому відповідно до ч. 2 ст. 176 ЦПК України, суд, виходячи із загальновідомих ринкових цін на нерухомість на вторинному ринку відповідної місцевості, та зважаючи на надані позивачем докази нормативної грошової оцінки нерухомого майна, вважає можливим попередньо визначити розмір судового збору за вимогою майнового характеру в розмірі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб , що становить 6056 грн., з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

При цьому така попередньо визначена судом сума судового збору не буде надміру обтяжливою для позивача та не перешкоджатиме праву позивача на доступ до правосуддя, відповідно до положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950.

Таким чином, на виконання вимог ухвали суду позивачу необхідно: 1) надати докази (висновок експерта чи звіт про оцінку нерухомого майна, тощо) дійсної вартості нерухомого майна та в разі необхідності доплатити судовий збір згідно підтвердженої ціни позову; або 2) сплатити судовий збір попередньо визначений судом в розмірі 6056 грн. (враховуючи сплату позивачем згідно квитанцій 1211,2 грн та 1211,2 грн - доплатити частину судового збору 6056 1211,2-1211,2= 3633,6 грн).

Окрім цього, відповідно до змісту п. 4 ч. 3ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.

Разом з тим, викладений позивачем зміст позовних вимог є суперечливим, оскільки позивач просить здійснити розподіл земельних ділянок між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . При цьому вказує у самій позовній заяві, що ОСОБА_3 помер.

Згідно змісту позовних вимог просить здійснити розподіл цілої земельної ділянки, разом з тим, вказує про частки при розподілі першої ділянки по 1/4, що математично не складає цілу земельну ділянку. Також позивач просить визнати право власності на частину земельної ділянки за відповідачем, не вказуючи яким чином ця вимога захистить право позивача.

Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (ч. 4 ст. 25 ЦК України).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень ст. 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд. Однак, самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не може призводити до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Отже, саме учасник справи обирає спосіб свого захисту.

Відповідно до змісту ч. 1ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статті 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Викладене дає підстави для висновку, що позовна заява не відповідає вимогам закону, а тому підлягає залишенню без руху з наданням позивачу строку для усунення вказаних недоліків. Недоліки підлягають усуненню шляхом подання документа, що підтверджує сплату судового збору або надання належних доказів, що підтверджують ціну позову та сплату судового збору, а також чіткого викладу позовних вимог - способу (способів) захисту прав або інтересів, які не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.

Керуючись ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

Залишити без руху позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спадкового майна, визнання права власності.

Надати позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, протягом десяти днів з дня отримання даної ухвали, інакше позовна заява буде вважатись неподаною і підлягатиме поверненню позивачу.

Копію ухвали направити позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя