ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 серпня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 739/524/24

Головуючий у першій інстанції Іващенко А. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/408/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

із секретарем Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Чернігівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Чернігівському районі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 30 жовтня 2024 року (проголошене о 10 год. 53 хв у м. Новогород-Сіверський, повне рішення складено 01 листопада 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів.

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила:

- визнати ОСОБА_2 батьком малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Чернігівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Чернігівському районі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції внести зміни до актового запису про народження № 48 від 15 лютого 2024 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначивши батьком дитини ОСОБА_2 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 січня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що на початку лютого 2023 року між нею та ОСОБА_2 виникли стосунки, у яких ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_3 . Відомості про батька дитини записано відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України зі слів матері. Спільна дитина сторін зареєстрована та проживає разом з позивачкою, перебуває на її повному утриманні і вихованні. Відповідач проживає окремо, матеріальної допомоги не надає, іншим чином обов`язки щодо утримання малолітньої доньки до досягнення нею повнолітня не виконує, що протирічить положенням ст. 180 СК України.

Заочним рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 30 жовтня 2024 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис № 48 від 15 лютого 2024 року, складений Чернігівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чернігівському районі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції).

Зобов`язано Чернігівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Чернігівському районі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції внести зміни в актовий запис про народження № 48 від 15 лютого 2024 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в графі «батько» вказати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України та громадянина України.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 лютого 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у розмірі суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 211,20 грн судових витрат по сплаті судового збору. Стягнуто із ОСОБА_2 в дохід держави 1 211,20 грн судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що сторони ніколи не проживали однією сім`єю. Відповідач сумнівається в батьківстві відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що ґрунтується на його уявленні про строки вагітності.

Скаржник стверджував, що лише висновок судово-генетичної експертизи може підтвердити його батьківство, проте під час розгляду справи у суді першої інстанції таку експертизу не було проведено через його перебування на службі у ЗСУ. Після звільнення з військової служби скаржник подав заяву про перегляд заочного рішення, повідомивши про готовність здачі зразків для визначення походження дитини на підставі експертизи. Проте, районний суд, урахувавши заперечення позивачки проти скасування заочного рішення, необґрунтовано відмовив у його перегляді, що, на думку ОСОБА_2 , свідчить про відповідальність ОСОБА_1 у ненаданні суду експертного висновку про походження дитини, який був би наявний у разі скасування заочного рішення.

Відповідач вважав, що суд апеляційної інстанції має розглянути справу за його апеляційною скаргою та перевірити заочне рішення на законність та необґрунтованість лише за наявними у справі доказами.

У наданому відзиві ОСОБА_1 , вважаючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 необґрунтованою, просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Обгрунтовуючи відзив, позивачка посилалась на те, що за її клопотанням районний суд призначав судову молекулярно-генетичну експертизу, яку експертною установою повернуто без виконання через неявку відповідача для відбору біологічних зразків. Указує, що ОСОБА_2 було достеменно відомо про дату, час та місце проведення експертизи, але відповідач не повідомив експертну установу та суд про неможливість явки для відбору біологічних зразків. Звернувшись із апеляційною скаргою, ОСОБА_2 не надав доказів на спростування його батьківства, не заявив клопотання про призначення молекулярно-генетичної експертизи, натомість зазначає про неможливість її призначення під час апеляційного розгляду справи, що, на думку позивачки, свідчить про небажання утримувати дитину.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивачки, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів на спростування того, що він не є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому суд виходив із наявних у справі доказів (грошових переказів після відкриття провадження, повідомлення про його особисту можливість або можливість батьків відповідача забрати дитину до себе). Ухвалу суду про призначення молекулярно-генетичної експертизи для визначення батьківства ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_3 повернуто експертною установою без виконання у зв`язку з ненадходженням біологічних зразків. Районний суд зазначив, що з огляду на відсутність доказів участі відповідача у матеріальному утриманні дитини, з ОСОБА_2 на користь позивачки слід стягнути аліменти у заявленому нею розмірі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для задоволення позову, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_3 , про що Чернігівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чернігівському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 15 лютого 2024 року складено відповідний актовий запис № 48 та видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , у якому батьками дитини зазначено ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 5).

Позивачка ОСОБА_1 при народженні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не перебувала у шлюбі і запис про батька дитини вчинено на підставі ч. 1 ст. 135 СК України.

Копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 4 від 15 лютого 2024 року підтверджено, що відомості про батька щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , записано відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (т. 1 а.с. 6).

Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду від 09 липня 2025 року задоволено клопотання ОСОБА_1 та призначено у справі судову молекулярно-генетичну експертизу, на вирішення якої постановлено питання: «Чи являється ОСОБА_2 біологічним батьком малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ?» (т. 1 а.с. 83).

Указану ухвалу повернуто до районного суду без виконання у зв`язку з неявкою ОСОБА_2 для відбору зразків біологічного матеріалу, про що зазначено у листі Державної спеціалізованої установи «Чернігівське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 08 жовтня 2024 року № 07-17/1419 (т. 1 а.с. 91).

Звернувшись з цим позовом, ОСОБА_1 указувала, що біологічним батьком її доньки є ОСОБА_2 , який матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, іншим чином обов`язки щодо утримання малолітньої дитини до досягнення нею повнолітня не виконує.

Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статями 122 та 125 цього Кодексу.

Згідно з ст. 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Частиною першою статті 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до ч. 13 ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення (ст. 89 ЦПК України).

Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.

Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають ураховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Калачова проти росії» від 07 травня 2009 року, заява № 3451/05).

Згідно із ч. 4, п. 35 ч. 5 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У ч. 1 ст. 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

У справі, яка переглядається, за клопотанням позивачки ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 09 липня 2024 року призначалась судова молекулярно-генетична експертиза, на вирішення якої постановлено питання: «Чи являється ОСОБА_2 біологічним батьком малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ?» (т. 1 а.с. 83).

Указану ухвалу повернуто до районного суду без виконання у зв`язку з неявкою ОСОБА_2 для відбору зразків біологічного матеріалу, про що зазначено у листі Державної спеціалізованої установи «Чернігівське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 08 жовтня 2024 року № 07-17/1419 (т. 1 а.с. 91).

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, урахувавши доводи, викладені ОСОБА_2 в апеляційній скарзі щодо визначального значення висновку молекулярно-генетичної експертизи для вирішення питання щодо встановлення батьківства, а також те, що в суді першої інстанції експертною установою судову молекулярно-генетичну експертизу, яка б підтверджувала, чи спростовувала батьківство ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проведено, як стверджує відповідач з поважних причин, колегія суддів за клопотанням позивачки вважала за необхідне призначити судову молекулярно-генетичну експертизу.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 25 березня 2025 року призначено судову молекулярно-генетичну експертизу у цій справі. Проведення експертизи доручено Державній спеціалізованій установі «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи». Відібрання зразків генетичного матеріалу доручено експертам Державної спеціалізованої установи «Чернігівське обласне бюро судово-медичної експертизи». На час проведення експертизи провадження у справі зупинено (т. 1 а.с. 230-232).

05 червня 2025 року на адресу апеляційного суду з Державної спеціалізованої установи «Чернігівське обласне бюро судово-медичної експертизи» надійшов лист про те, що відбір біологічних зразків не проводився, тому ухвалу суду повернуто без виконання (т. 1 а.с. 249).

Експертною установою у листі вказано, що 02 червня 2025 року з`явилися обидві сторони ОСОБА_1 разом з дитиною ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . За ухвалою суду оплату за проведення експертизи покладено на обидві сторони в рівних частинах, тому вартість судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи було розподілено навпіл (17 636,62 : 2 = 8 818,31). У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не зміг оплатити свою частину (з його слів на даний час у нього немає коштів), відбір біологічних зразків не проводився.

23 червня 2025 року на адресу апеляційного суду з Державної спеціалізованої установу «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» надійшов лист про повернення без виконання ухвали Чернігівського апеляційного суду від 25 березня 2025 року у зв`язку з ненадходженням біологічних зразків.

Аналізуючи наведені обставини, колегія суддів виходить з того, що суди першої та апеляційної інстанції виконали обов`язок щодо сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України, зокрема, підтвердити або спростувати факт батьківства на підставі ДНК-тесту. Проте ні у суді першої інстанції, ні під час апеляційного суду відбір біологічних зразків не проведено, ухвали про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи повернуто до суду без виконання.

Апеляційний суд вважає безпідставними твердження ОСОБА_2 про поважність причин непроведення призначеної судом апеляційної інстанції молекулярно-генетичної експертизи неможливість відповідача здійснити оплату половини її вартості у розмірі 8 818,31 грн через скрутне матеріальне становище, виходячи з такого.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 25 березня 2025 року витрати, пов`язані з проведенням судової молекулярно-генетичної експертизи, покладено на позивачку ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 в рівних частинах. Роз`яснено, що ухвалу може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

У передбаченому процесуальним законом порядку ухвалу апеляційного суду про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи від 25 березня 2025 року надіслано ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку та його представнику адвокату Костюченку В.К. до його електронного кабінету (т. 1 а.с. 233, 235).

28 березня 2025 року у приміщенні Чернігівського апеляційного суду ОСОБА_2 особисто отримано копію ухвали від 25 березня 2025 року, про що свідчить його підпис на розписці (т. 1 а.с. 237).

Суд виходить з того, що, отримавши копію наведеного судового рішення, ОСОБА_2 мав час та можливість оскаржити його в касаційному порядку до Верховного Суду у разі незгоди з покладенням витрат за проведення експертизи на сторін в рівних частинах, пославшись на скрутне матеріальне становище, проте таким правом не скористався, отже з висновком суду апеляційної інстанції про необхідність оплати експертизи і позивачкою, і відповідачем у рівних частинах фактично погодився.

Наведені в апеляційній скарзі вимоги ОСОБА_2 переглянути оскаржуване рішення за наявними у справі доказами без призначення апеляційним судом молекулярно-генетичної експертизи з одночасним наголосом на те, що лише експертний висновок може визначити походження дитини від батька, висловлені відповідачем заперечення в судовому засіданні проти її призначення в цілому, несплата своєї частки вартості експертизи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, свідчать про його небажання отримати точні висновки щодо встановлення батьківства стосовно конкретної дитини, які б довели або спростували доводи позивачки про батьківство відповідача.

Отже, суд не може визнати належною та добросовісною процесуальну поведінку ОСОБА_2 щодо його участі в молекулярно-генетичній експертизі, з огляду на те, що без нього (його біологічних матеріалів) провести експертизу неможливо, а ця експертиза має визначальне значення для вирішення питання щодо батьківства, як на цьому наголошує відповідач.

Суд першої інстанції правильно визначив, що за відсутності висновку судової молекулярно-генетичної експертизи не виключається можливість встановлення батьківства на підставі інших доказів, оскільки висновок експертизи є лише одним із засобів доказування, який підлягає оцінці у сукупності із іншими доказами у справі.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_1 надано скрін спільного фото з відповідачем, датоване квітнем 2024 року; докази, які підтверджують перерахування ОСОБА_2 протягом червня 2023 року січня 2024 року, тобто часу до звернення з цим позовом, грошових коштів позивачці (т.1 а.с. 9-17), та спілкування між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через месенджер Signal у період з лютого по червень 2024 року, які свідчать про висловлені ОСОБА_2 наміри піти у відпустку до досягнення дитиною 3-річного віку, забрати дитину від позивачки, питання про час, коли відповідач або його батьки зможуть забрати дитину до себе (т.1 а.с. 100-107), що свідчить про обізнаність відповідача про народження доньки, визнання свого батьківства, намагання піклуватися про дитину.

Належних, допустимих і достатніх доказів на спростовування кровної спорідненості між ОСОБА_2 як батьком та ОСОБА_3 як дитиною, відповідачем не надано. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Отже, твердження відповідача про те, що він сумнівається у батьківстві відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що ґрунтується на його уявленні про строки вагітності, є припущеннями, на яких не може ґрунтуватись судове рішення.

Ураховуючи наведене вище у сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та визнання ОСОБА_2 батьком ОСОБА_3 . Визнання відповідача батьком малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідає інтересам малолітньої дитини. Негативних наслідків для дитини не встановлено.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в частині вирішених вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, колегія суддів ураховує наступне.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

Положеннями ч. 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

За змістом ч. 1 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3--1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3--2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною першою статті 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 , 1986 року народження, з 05 квітня 2023 року проходив військову службу за призовом під час мобілізації, є учасником бойових дій, перебуває на обліку в Новгород-Сіверському об`єднаному управлінні ПФУ в Чернігівській області і отримує пенсію по інвалідності, у шлюбі не перебуває, матеріали справи не містять доказів наявності на його утриманні інших осіб (т. 1 а.с. 77, 78, т. 2 а.с. 2).

Визнавши ОСОБА_2 батьком дитини ОСОБА_3 , та урахувавши стан здоров`я і матеріальне становище дитини і відповідача, можливість надання утримання другим з батьків, обставини цієї справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 лютого 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зазначених висновків суду не спростовують.

За таких обставин, апеляційний суд розглянувши справу в межах доводів, наведених заявником у апеляційній скарзі, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а заочне рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 30 жовтня 2024 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 серпня 2025 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко