ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 354/621/15-ц

провадження № 61-10890св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - перший заступникпрокурора Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України,

відповідачі: Поляницька сільська рада Надвірнянського району Івано-Франківської області, ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Скорзонера», Товариство з обмеженою відповідальністю «Буковель»,

треті особи: Державне підприємство «Ворохтянське лісове господарство», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури на ухвалу Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 01 травня 2024 року у складі судді Ваврійчук Т. Л., рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 01 травня 2024 року у складі судді Ваврійчук Т. Л.,постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 17 липня 2024 року у складі колегії суддів: Пнівчук О.В., Бойчука І. В., Томин О. О.та касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 01 травня 2024 року у складі судді Ваврійчук Т. Л. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 17 липня 2024 рокуу складі колегії суддів: Пнівчук О.В., Бойчука І. В., Томин О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог позову

У вересні 2015 року перший заступник прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України звернувся до суду із позовом до Поляницької сільської ради, ОСОБА_4 про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІФ № 046339 від 18 березня 2003 року,площею 0,2500 га, кадастровий номер 220020090, та зобов`язання повернути вказану земельну ділянку з чужого незаконного володіння у державну власність.

В обґрунтування позову посилався на те, що проведеною перевіркою встановлено, що рішенням виконавчого комітету Поляницької сільської ради№ 46 від 21 січня 2003 року, яке є речовим доказом у кримінальній справі № 248436, ОСОБА_4 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку в с. Поляниця площею 0,2500 га.

На підставі зазначеного рішення 18 березня 2003 року ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 046339, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та права постійного користування землею, договорів оренди землі за № 000001. При цьому, кадастровий номер в державному акті не зазначено.

Вказував, що постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року у кримінальній справі № 248436 у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності звільнено від кримінальної відповідальності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 за вчинення злочинів, передбачених частиною третьою статті 28, частиною першою статті 366, частиною третьою статті 28, частиною другою статті 364 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

В ході розгляду вказаної кримінальноїсправи було встановлено, що рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради № 46 від 21 січня 2003 року щодо безоплатної передачі ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки площею 0,2500 га не виносилося в установленомупорядку на засідання виконавчого комітету Поляницької сільської ради, а було самостійно складене сільським головою с. Поляниця ОСОБА_5 та є підробним.

ОСОБА_4 із заявою про затвердження проекту землеустрою до сільської ради не звертався, зазначене питання на розгляд сесії сільської ради не виносилось та будь-яке рішення про передачу відповідачу у власність земельної ділянки площею 0,2500 га не приймалось.

Крім цього, під час розгляду кримінальної справи Галицьким районним судом Івано-Франківської області було встановлено, що спірна земельна ділянка перебуває у постійному користуванні Державного підприємства «Ворохтянське лісове господарство» (далі - ДП «Ворохтянське лісове господарство») на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ІФ № 002701 від 10 листопада 2001 року та знаходиться у кварталі 7 виділ НОМЕР_1 Поляницького лісництва, що підтверджується матеріалами лісовпорядкування та таксаційною книгою.

Упродовж 2002-2003 років члени організованої групи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 незаконно надали у приватну власність під будівництво індивідуальних житлових будинків землі державного лісового фонду, які перебували у користуванні Поляницького лісництва Ворохтянського держлісгоспу, рішення про вилучення яких Поляницькою сільською радою та виконавчим комітетом сільської ради не приймались, дозволу на таке вилучення постійний землекористувач не надавав.

Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 12 липня 2023 року, прокурор остаточно просив суд:

- визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІФ № 046339 від 18 березня 2003 року площею 0,2500 га, кадастровий номер 220020090;

- витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель»(далі - ТОВ «Буковель») земельну ділянку, кадастровий номер 220020090, площею 0,2500 га, яка розташована в с. Поляниця Надвірнянського району з чужого незаконного володіння у власністьдержави.

УхвалоюЯремчанського міського суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2015 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Скорзонера» (далі - ТОВ «Скорзонера») та в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 28 січня 2021 року залучено до участі усправі в якості співвідповідача ТОВ «Буковель», яке набуло право власності на спірну земельну ділянку.

Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2023 рокузалучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ДП «Ворохтянське лісове господарство».

Короткий зміст ухвали та рішення суду першої інстанції

Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 01травня 2024 року провадження у справі в частині позовної вимоги до ТОВ «Буковель» про витребування земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер 220020090, яка розташована в с. Поляниця Надвірнянського району, з чужого незаконного володіння у власність держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України закрито та роз`яснено, що розгляд зазначених вимог віднесений до юрисдикції господарського суду.

Закриваючи провадження в цій справі в частині заявленої позовної вимоги до ТОВ «Буковель» про витребування спірної земельної ділянки із чужого незаконного володіння у державну власність, суд першої інстанції керувався тим, що з огляду на суб`єктний склад сторін розгляд зазначених вимог віднесений до юрисдикції господарського суду.

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 01 травня 2024 рокуу задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні вказаної позовної вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка була відчужена ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2003 року за реєстровим № 2193, після чого булоукладено ще ряд правочинів щодо розпорядження вказаною ділянкою і на даний час спірна ділянка зареєстрована на праві приватної власності за кінцевим набувачем - ТОВ «Буковель», у зв`язку з чимоскаржуваний державний акт на право власності на землю серії ІФ № 046339 від 18березня 2003 року вичерпав свою дію, а відтакзадоволення вимоги про його скасування не призведе до поновлення порушеного права власності держави на земельну ділянку лісогосподарського призначення. Належним способом захисту у даному випадку є звернення до суду із вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури подав до суду апеляційні скарги.

Короткий зміст постанов суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 17 липня 2024 року апеляційні скарги заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури залишено без задоволення, а ухвалу та рішення Яремчанського міського суду від 01 травня 2024 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

29 липня 2024 року заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури в системі «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на зазначені вище ухвалу і рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 01 травня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 17 липня 2024 року.

В касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку та ухвалити в цій частині нове рішення, яким вказані вимоги позову задовольнити.

Крім цього, заявник просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині закриття провадження та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга прокурора мотивована тим, що оскаржені судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, а також без урахування правового висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

16 серпня 2024 року ТОВ «Буковель» через систему «Електронний суд» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 01 травня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 17 липня 2024 року.

В касаційній скарзі заявник просить змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, виключивши з неї висновки з питань, що стосуються протиправності набуття права власності відповідачем ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку та її подальшого відчуження, а резолютивну частину оскаржуваних судових рішень залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій оскаржені судові рішення ухвалено з неповним дотриманням норм матеріального та процесуального права, без належного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, а також без урахування правового висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

16 вересня 2024 року від заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури до Верховного Суду надійшов відзив, у якому заявник просить касаційну скаргу ТОВ «Буковель» залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення скасувати з підстав, викладених у касаційній скарзі прокурора.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

19 серпня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Буковель».

Ухвалою Верховного Суду від 11 серпня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що у постійному користуванні Ворохтянського державного лісогосподарського підприємства, перейменованого згодом на ДП «Ворохтянське лісове господарство», перебували землі для ведення лісового господарства площею 4 358,5 га, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-ІФ № 002701, виданим на підставі рішення Поляницької сільської ради № 3 від 11 січня 2001 року.

18 березня 2003 року ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на землю серії ІФ № 046339 на земельну ділянку площею 0,2500 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану у с. Поляниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області.

У вказаному державному акті зазначено, що він виданий на підставі рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради № 46 від 21 січня 2003 року та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 000001. Як зазначено у плані меж земельної ділянки по лінії межі А-Б, Б-В та В-А вказана ділянка межує із землями Поляницької сільської ради.

23 жовтня 2003 року ОСОБА_4 відчужив земельну ділянку площею 0,2500 га із кадастровим номером 220020090 на користь ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого у реєстрі за № 2193 і останньому 07 квітня 2004 року видано державний акт на право власності на землю серії ІФ № 007265.

Своєю чергою, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 09 серпня 2006 року, зареєстрованого у реєстрі за № 3650, відчужив вказану ділянку на користь ОСОБА_2 , якому 04 вересня 2006 року був виданий державний акт серії ЯД № 825937.

У подальшому, 06 жовтня 2006 року, на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого у реєстрі за № 4561, ОСОБА_2 відчужив дану ділянку ТОВ «Скорзонера», яке 22 лютого 2008 року отримало державний акт на право власності на землю серії ЯЕ № 843352.

11 серпня 2016 року земельна ділянка із кадастровим номером 220020090 площею 0,2500 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: с. Полянця Івано-Франківської області, була зареєстрована на праві приватної власності за ТОВ «Буковель» на підставі акта приймання-передачі нерухомого майна № 10/08/2016-2 від 10 серпня 2016 року, виданого ТОВ «Скорзонера» та ТОВ «Буковель»; протоколу загальних зборів ТОВ «Скорзонера» № 10/08/201 від 10 серпня 2016 року; акта приймання-передачі нерухомого майна ТОВ «Буковель» № 11/2016 від 10 серпня 2016 року.

23 березня 2004 року слідчим ОВС прокуратури Івано-Франківської області порушено кримінальну справу № 248437 за фактом зловживання службовим становищем посадовими особами Поляницької сільської ради та її виконавчого комітету за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 364 КК України. У постанові слідчого про порушення вказаної кримінальної справи йдеться, що службові особи Поляницької сільської ради та її виконавчого комітету, зловживаючи службовим становищем, діючи в інтересах третіх осіб, всупереч Генерального плану забудови с. Поляниця, на порушення вимог законодавства, протягом 2002-2003 років без розгляду на сесіях Поляницької сільської ради та її виконавчого комітету, незаконно вилучили із власності Ворохтянського держлісгоспу 40,69 га земель лісового фонду, без згоди державних органів лісового господарства, незаконно змінили їх цільове призначення, перевівши із земельних угідь лісового фонду в землі житлової та громадської забудови, та безоплатно надали їх у приватну власність 160 громадянам для будівництва та обслуговування житлових будинків. Внаслідок вищевказаних дій незаконно вилучено 40,69 га земельних угідь лісового фонду, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам.

Кримінальна справа № 248437 була об`єднана із кримінальною справою № 248436 з присвоєнням об`єднаному провадженню порядкового номера 248436.

Згідно з листом Карпатського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру за вих. № 464 від 01 жовтня 2004 року (№ 26 у додатку № 1), отриманого в ході досудового слідства у кримінальній справі № 248436, земельна ділянка, площею 0,2500 га, яка надана безоплатно у приватну власність відповідачу ОСОБА_4 , розташована у кварталі НОМЕР_2 , ділянка НОМЕР_1 на території земель лісокористування Поляницького лісництва Ворохтянського Держлісгоспу.

Відповідно до Висновку комісійної судово-земельної експертизи від 11 березня 2005 року, проведеної у рамках вказаної кримінальної справи, який долучено як доказ і до матеріалів цієї справи, рішення виконкому чи сесії сільської ради про вилучення окремих земельних ділянок лісового фонду, які фактично роздані громадянам у приватну власність під будівництво індивідуальних житлових будинків, у кв. АДРЕСА_1 - відсутнє, а рішення № 36 від 10 жовтня 2002 року та № 6 від 13 лютого 2003 року, якими вилучено землю у кварталі 7 виділ НОМЕР_1 - прийняті без дотримання процедури вилучення, надання та зміни цільового призначення земель лісового фонду.

Постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності сільського голову с. Поляниця ОСОБА_5 , інженера-землевпорядника ОСОБА_6 , начальника Яремчанського міського управління земельних ресурсів ОСОБА_7 .

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що сільський голова ОСОБА_5 та інженер-землевпорядник ОСОБА_6 в особистих інтересах та в інтересах осіб, які бажали безоплатно отримати для індивідуального житлового будівництва земельні ділянки у с. Поляниця Яремчанської міськради незаконно надали у приватну власність під будівництво індивідуальних житлових будинків 5,452 га земель державного лісового фонду, які перебували у користуванні Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ, рішення про вилучення яких не приймалися; склали завідомо неправдиві офіційні документи, а саме: листи виконавчого комітету Поляницької сільської ради про вилучення з державної власності та передачу сільській раді в землі запасу земельних ділянок державного лісового фонду; рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради «Про вилучення земельних ділянок Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ» загальною площею 40,69 га, віднесення їх в землі запасу сільської ради, про зміну їх цільового призначення і переведення з лісового фонду в землі житлової та громадської забудови; додатки до рішень виконавчого комітету Поляницької сільської ради «Про надання земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків» фізичним особам, прізвища та ініціали яких вказуються у постанові Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у пунктах 143, 144 постанови від 14 листопада 2018 рокуу справі № 183/1617/16(провадження № 14-208цс18).

Взагалі Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц (пункти 95, 98, 121, 123), від 14 грудня 2022 року в справі № 477/2330/18 (пункт 57), від 18 січня 2023 року в справі № 488/2807/17 (пункт 94)).

Власник із дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, із тих мотивів, що договір, рішення органу влади, певний документ, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними, або що позивач їх не оскаржив (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц (пункти 99-100), від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16 (пункти 39, 42-44, 50), від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19 (пункти 5.27, 5.36, 5.44, 5.46, 5.69, 6.5), від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20 (пункти 9.65-9.66), від 15 лютого 2023 року в справі № 910/18214/19 (пункт 9.47) та інших).

Утих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а скасування рішення чи запису про проведену державну реєстрацію права не є належним способом захисту порушеного права. У такому випадку державний реєстратор здійснює відповідну реєстраційну дію на підставі рішення суду про витребування майна.

Крім того, у постанові від 11 лютого 2020 року в справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Оскільки вимога про визнання наказів Головного управління Держземагентства незаконними та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, то така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність зазначених наказів без заявлення вимоги про визнання їх незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані.

Враховуючи викладене, власник з дотриманням вимог статей 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такий висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (пункт 155)).

Враховуючи зазначене, а також те, що спірна земельна ділянка зареєстрована на праві приватної власності за ТОВ «Буковель», Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав шляхом визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку першого набувача землі ( ОСОБА_4 ), що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

У цій справі права позивача на земельну ділянку порушує не сам державний акт на землю першого набувача землі, а обставини її отримання з порушенням закону та відчуження у подальшому ТОВ «Буковель», тому ефективним способом захисту права власності є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на земельну ділянку.

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволення позовних вимог про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку.

Разом із цим, звертаючись до суду з позовом, перший заступникпрокурора Івано-Франківської обласної прокуратури, крім іншого, просив суд витребувати у ТОВ «Буковель» земельну ділянку, кадастровий номер 220020090, площею 0,2500 га, яка розташована в с. Поляниця Надвірнянського району з чужого незаконного володіння у власність держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України.

Закриваючи провадження у справі в частині вирішення позовних вимог, заявлених до ТОВ «Буковель», суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що з огляду на суб`єктний склад сторін, справа в частині наведених позовних вимог віднесена до юрисдикції господарських судів, що виключає її розгляд у зазначеній частині вимог в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 19 ЦПК України у чинній редакції встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України 2004 року в редакції, яка діяла під час подання позову та розгляду справи судом першої інстанції, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України в чинній редакції господарські суди розглядають справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

У пункті 6 частини першої статті 12 ГПК України в редакції, яка діяла під час розгляду справи судом першої інстанції, вказано, що господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав (крім винятків, передбачених пунктом 1 цієї частини); справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

Спір у цій справі в частині позовних вимог про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння ТОВ «Буковель» у власність держави в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство» є спором про стверджуване порушення права та законного інтересу держави в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство» як постійного користувача землі з боку юридичної особи.

Суди встановили, що ОСОБА_4 продав спірну земельну ділянку ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23 жовтня 2003 року.

ОСОБА_3 відчужив спірну земельну ділянку ОСОБА_2 згідно з договором купівлі-продажу № 3659 від 09 серпня 2006 року.

06 жовтня 2006 року ОСОБА_2 відчужив спірну земельну ділянку ТОВ «Скорзонера».

За ТОВ «Буковель» зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку 11 серпня 2016 року на підставі акта приймання-передачі нерухомого майна № 10/08/2016-2 від 10 серпня 2016 року, виданих ТОВ «Скорзонера» та ТОВ «Буковель»; протоколу загальних зборів ТОВ «Скорзонера» № 10/08/201 від 10 серпня 2016 року; акта приймання-передачі нерухомого майна ТОВ «Буковель» № 11/2016 від 10 серпня 2016 року.

Тобто, ТОВ «Буковель» використовує спірну земельну в господарській діяльності й це майно входить до активів господарського товариства.

Отже, з огляду на суб`єктний склад сторін, справа в частині наведених вище позовних вимог віднесена до юрисдикції господарських судів, що виключає її розгляд у зазначеній частині в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням характеру правовідносин у цій справі, предмета спору та з`ясовані судами обставини, Верховний Суд вважає, що суди дійшли обґрунтованого висновку про закриття провадження в справі в частині позовних вимог до ТОВ «Буковель».

Подібні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), постановах Верховного Суду від 31 січня 2024 рокув справі № 569/19798/20 (провадження № 61-3534св22), від 27 березня 2024 року в справі № 369/473/15-ц (провадження № 61-5275св22), від 05 листопада 2024 року в справі № 354/657/15-ц (провадження № 61-8608св24), постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року в справі № 676/7428/19 (провадження № 61-361сво22) та підтверджено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 09 квітня 2024 рокув справі № 676/180/20 (провадження № 14-16цс24).

У постанові від 01 жовтня 2019 року в справі № 911/2034/16 (провадження № 12-303гс18) за позовом Броварської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Броварської міської ради до Головного управління Держгеокадастру в Київській області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Інтер-профіт», Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Інтер-кастомс», Публічного акціонерного товариства «Банк «Михайлівський» про визнання недійсними наказів та договорів іпотеки, витребування земельних ділянок Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вимога про визнання недійсними наказів Головного управління Держземагентства у Київській області від 24 липня 2013 року про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок у власність 48 фізичним особам не є нерозривно пов`язаною з іншими вимогами у цій справі, зокрема з вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, такі вимоги можуть розглядатися в межах різних проваджень.

Отже, висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року в справі № 911/2034/16 (провадження № 12-303гс18), правовідносини в якій є подібними до правовідносин у цій справі, підтверджують те, що вимоги позову про скасування наказів, договорів (а в цій справі - державного акта на землю) та витребування земельної ділянки не є нерозривно пов`язаними між собою, тому можуть розглядатися за правилами різних видів судових проваджень.

Крім того, у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19) зазначено, що визнання недійсним рішення ради про передачу у власність земельної ділянки не є ефективним способом захисту позивача, зокрема задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння земельною ділянкою, тому така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння та такі вимоги не повинні розглядатися в межах одного провадження.

Зазначене спростовує доводи прокурора про те, що позовні вимоги в справі нерозривно пов`язані між собою підставою виникнення, а тому їх необхідно розглядати в межах одного провадження в порядку цивільного судочинства.

Фактичною метою пред`явлення прокурором позову є витребування земельної ділянки на користь ДП «Ворохтянське лісове господарство»як постійного користувача, а тому вимога про витребування землі є основною, а не похідною, як зазначає заявник.

Доводи касаційної скарги ТОВ «Буковель» про необхідність зміни мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень щодо констатації протиправності набуття ОСОБА_4 на земельну ділянку та її подальшого відчуження також не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в пункті 32 постанови від 03 липня 2018 року в справі № 917/1345/17, преюдиційне значення в справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Крім того, Верховний Суд у своїй постанові від 03 серпня 2022 року в справі № 160/5671/21 зазначив, що преюдиційного значення набувають лише встановлені судовим рішенням факти, а не правові висновки суду та/або результат розгляду конкретної справи.

Інші доводи касаційних скарг зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального

і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури та Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» залишити без задоволення.

Ухвалу Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 01 травня 2024 року, рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 01 травня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 17 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов