Провадження №: 2/755/134/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" серпня 2025 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Гаврилової О.В.,

за участю секретарів: Авраменко Л.І., Бєльченко М.В., Зілінської М.В., Онопрійічук Д.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Усачук О.І.,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

перекладач, який володіє технікою спілкування з глухонімими - Удодова В.В . ,

інші учасники справи - не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, -

в с т а н о в и в:

18 вересня 2024 року позивач ОСОБА_1 , через представника - адвоката Усачука О.І., звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Згідно заявлених вимог, позивач просить суд визначити їй додатковий строк два місяці для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті її бабусі ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вимоги позиву обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача - ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилась спадщина, до складу якої увійшла квартира за адресогю: АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що після смерті ОСОБА_5 залишилось два спадкоємця першої черги: мати позивача - ОСОБА_2 та брат матері позивача - ОСОБА_3 , які не звертались до органів нотаріату з метою оформлення права власності на спадкове майно, оскільки мати позивача прийняла спадщину, так як проживала разом з померлою матір`ю. Однак, у серпні 2024 року ОСОБА_2 випадково знайшла в квартирі де проживала зі спадкодавицею, нотаріально посвідчений заповіт від 25 грудня 2004 року, за яким ОСОБА_5 заповіла вказану вище квартиру своїй онуці -позивачу у справі. Після цього позивач звернулась до приватного нотаріуса КМНО Захарченка Т.С. з метою отримання відомостей зі спадкового реєстру, згідно якого спадкова справа після смерті ОСОБА_5 не заводилась. Позивач вказує, що пропустила строк для прийняття спадщини, оскільки не знала про існування заповіту, який було складено, коли позивачу було лише 4 роки.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 10 грудня 2024 року відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання. Залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Київську міську раду.

15 січня 2025 року до суду надійшов відзив відповідача Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, в якій остання просила відмовити в задоволенні позовних вимог до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, оскільки вона не є належним відповідачем у справі. (а.с.70-73)

15 січня 2025 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_3 , в якому відповідач просить позовну заяву задовільнити та зазначає, що у власності матері відповідача - ОСОБА_5 , перебувала квартира за адресою: АДРЕСА_1 , в якій спадкодавиця проживала з сестрою відповідача - ОСОБА_2 . Після сперті матері відповідач не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, про існування заповіту на ім`я позивача дізнався в серпні 2024 року від сестри. (а.с.83)

15 січня 2025 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 , в якому відповідач просить позовну заяву задовільнити та зазначає, що є донькою померлої ОСОБА_5 та матір`ю позивача. Відповідач стверджує, що приблизно 20 років вона поживала з матір`ю в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Про наявність заповіту їй не було відомо, проте в серпні 2024 року відповідач випадково знайшла заповіт на ім`я позивача, про що повідомила останню та передала їй заповіт. Також відповідач зазначила, що після сперті матері вона не зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. (а.с.98)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 квітня 2025 року задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 про заміну відповідача, замінено первісного співвідповідача Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію на належного співвідповідача Київську міську раду. (а.с.141-142)

15 травня 2025 року до суду надійшов відзив відповідача Київської міської ради, в якому відповідач просить ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. (а.с.160-161)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 червня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.178-179).

Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Усачук О.І. в судовому засіданні вимоги позову підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник позивача надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві та додатково пояснив, що відповідач ОСОБА_2 проживала зі спадкодавицею, однак остання в квартирі була зареєстрована одна. Зазначив, що позивач отримала у нотаріуса витяг зі спадкового реєстру, проте відмови у вчиненні нотаріальної дії чи листа з роз`ясненнями їй надано не було.

Позивач також надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві та додатково пояснила, що мати позивача - відповідач у справі, під час прибирання в квартирі бабусі в серпні 2024 року знайшла заповіт, за яким спадкодавиця заповіла квартиру позивача, позивач одразу звернулась до нотаріуса, де з`ясувалось, що спадкова справа після смерті бабусі не заводилась, про що нотаріус видав довідку та усно пояснив, що нею пропущено строк на прийняття спадщини, через що їй слід звернутися до суду.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що її мати хворіла, відповідач проживала з нею. Зазначила, що в папках, де зберігались документи заповіту не було, а під час прибирання в квартирі в серпні 2024 року відповідач знайшла заповіт в особистих речах матері. Просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що про існування заповіту йому відомо не було, просив позов задовольнити.

Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з`явився, у поданому відзиві просив розглядати справу без участі представника.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Судом установлено, що 25 грудня 2004 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченком С.М., зареєстрований в реєстрі за №6608, за яким на випадок своєї смерті, усю належну їй на праві власності квартиру за АДРЕСА_2 , заповіла своїй онуці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с.8)

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.7).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на все належне їй майно.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є дітьми ОСОБА_5 , що підтверджується наявними в матеріалах справи свідоцтвами та витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян. (а.с.41-50).

Згідно Витягу зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), за параметрами пошуку ОСОБА_5 , дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , інформація про заведену спадкову справу в реєстрі відсутня. (а.с.9)

Згідно положень частин 1 та 2 статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відомості про те, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 або один із них на час смерті ОСОБА_5 були зареєстровані в одній квартирі зі спадкодавцем в матеріалах справи відсутні.

Наявний в матеріалах Акт від 21 листопада 2024 року (а.с.51) не є належним та допустимим доказом проживання відповідача ОСОБА_2 з 2017 року по час складання цього акту в кв. АДРЕСА_2 .

Отже, за матеріалами справи відсутні відомості про осіб, які у визначений законом шестимісячний строк прийняли спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно зі статтею 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Згідно частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298 св 18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються поважними в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18) Верховний Суд зазначив, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17.

Також при вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини необхідно враховувати свободу заповіту, як фундаментальний принцип спадкового права. Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску визначеного законом строку для подання заяви про прийняття спадщини позивач посилається на свою необізнаність про існування заповіту, про який їй стало відомо лише в серпні 2024 року.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець за законом першої черги здійснює право на спадкування в такому ж порядку, що й спадкоємець за заповітом, відповідно до статей 1268-1270 ЦК України, та на нього поширюються наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, передбачені статтею 1272 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду дійшла переконання про наявність підстав для відступу від загального правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, про те, що «необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини», шляхом конкретизації, зазначивши таке: - необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права; - втім це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини; - спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у встановлений строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; - тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (закликані до спадкування) (див. п.87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24)).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як діти ОСОБА_5 , є спадкоємцями першої черги.

В матеріалах справи відсутнє свідоцтво про народження позивача, при цьому позивачем та відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 стверджується, що позивач є донькою ОСОБА_2 , отже відповідно спадкоємцем п`ятої черги спадкування за законом.

Таким чином, необізнаність позивача в цій справі про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень частин 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Як позивач, так і відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стверджують про їх необізнаність щодо наявності заповіту до серпня 2024 року, коли його було знайдено відповідачем ОСОБА_2 . Доказів протилежного матеріали справи не містять.

В даній справі судом установлено, що шестимісячний строк подання позивачем заяви про прийняття спадщини сплив 18 липня 2024 року, про наявність заповіту позивач дізналась в серпні 2024 року, 23 серпня 2024 року позивач отримала витяг зі спадкового реєстру (а.с.9), з цим позовом позивач звернулась до суду 18 вересня 2024 року (а.с.15-16).

З огляду на кладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є обґрунтованими, оскільки спадщина після смерті спадкодавця у визначені законом строки ніким не прийнята, визначений законом строк для прийняття спадщини пропущений позивачем з поважних причин. Тому позов підлягає задоволенню.

При цьому суд враховує, що належним відповідачем в даній справі є саме Київська міська рада, оскільки діти спадкодавця - відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у визначені законом строки спадщину не прийняли.

Позивач не ставить вимоги про стягнення з відповідачів судового збору. Також, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що заявленим по справі належним відповідачем - Київською міською радою права позивача за цим позовом не порушувалися, не невизнавалися та не оспорювалися. Тому суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду з позовом розмірі.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 1216-1218, 1220, 1222, 1223, 1233, 1261-1265, 1268-1270, 1272 Цивільного кодексу України, статтями 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 209, 258, 259, 263-266, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до Київської міської ради (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36), ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - задовольнити.

Визначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , додатковий строк у два місяці для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Перебіг визначеного додаткового строку рахувати з дати набрання рішенням суму законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повне рішення суду складено 15 серпня 2025 року.

Суддя: