С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
__________________________________________________________________________________________
Провадження 2/760/5108/25
В справі 760/6414/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І. Вступна частина

25 серпня 2025 року в місті Києві

Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Коробенка С.В.

за участю секретаря Левіцької Н.О.

представника Позивача - адвоката Суткович М.А.

представника Відповідача - адвоката Кушнарьова Є.І.

розглянув у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту, виключення із спадкового реєстру запису про реєстрацію заповіту, Треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чижиков Олександр Олександрович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуцевич Олена Олександрівна.

ІІ. Описова частина

18 березня 2024 року до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту, виключення із спадкового реєстру запису про реєстрацію заповіту, в якій позивачка просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 від 26 вересня 2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим Олександром Олександровичем та зареєстрований в реєстрі за № 11344, а також виключити зі Спадкового реєстру запис № 69727947 про реєстрацію заповіту, номер у реєстрі нотаріальних дій 11344.

Позивачка обґрунтовувала свої вимоги тим, що 19 квітня 2012 року між ОСОБА_3 та нею було укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 7-326, за яким ОСОБА_3 передала їй у власність квартиру АДРЕСА_1 , і з моменту державної реєстрації цього договору, тобто з 19 квітня 2012 року, ОСОБА_3 втратила право власності на вказану квартиру.

Позивачка стверджувала, що на момент складання заповіту від 26 вересня 2022 року квартира не належала ОСОБА_3 , а отже, заповідач розпорядилася чужим майном, що порушує вимоги статей 1216, 1218, 1236 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 203 цього Кодексу, оскільки правочин не відповідає вимогам закону.

Крім того, Позивачка вказувала, що дії ОСОБА_3 свідчать про те, що заповіт не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до частини 5 статті 203 Цивільного кодексу України. Позивачка також просила стягнути з Відповідачки понесені судові витрати, посилаючись на порушення її права власності на квартиру через наявність заповіту та відповідних записів у Спадковому реєстрі, які вносять невизначеність щодо її права власності.

Ухвалою суду від 20 березня 2024 року було відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідачці та третім особам, встановлено строки для подання відзиву на позовну заяву.

19 серпня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідачки ОСОБА_2 , в якому вона заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі. Відповідачка стверджувала, що ОСОБА_3 склала заповіт на її користь, маючи на увазі можливе повернення права власності на квартиру через розірвання договору довічного утримання, оскільки Позивачка нібито не виконувала своїх зобов`язань за цим договором - не сплачувала щомісячне грошове утримання, не оплачувала комунальні послуги, не здійснювала індексацію платежів та не доглядала за ОСОБА_3 .

Відповідачка посилалася на те, що ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання (справа № 760/14765/22), і заповіт охоплював права, які могли належати заповідачці у майбутньому, відповідно до частини 1 статті 1236 Цивільного кодексу України. Вона також вказувала, що заповіт не порушує вимог статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки був спрямований на реальне настання правових наслідків у разі повернення квартири у власність ОСОБА_3

05 листопада 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив від Позивачки, в якій вона заперечувала проти доводів Відповідачки. ОСОБА_1 стверджувала, що обставини виконання договору довічного утримання не стосуються предмета спору, оскільки предметом є дійсність заповіту, а не розірвання договору. Вона вказувала, що доводи Відповідачки про неналежне виконання договору є передчасними, оскільки справа № 760/14765/22 ще розглядається і не встановлено фактів невиконання. Вона також спростовувала твердження про те, що заповіт охоплює майбутні права, оскільки на момент смерті ОСОБА_3 квартира не належала їй, договір не був розірваний, і заповідачка не могла не знати про відсутність права власності.

Треті особи - приватні нотаріуси Чижиков Олександр Олександрович та Гуцевич Олена Олександрівна - пояснень на позовну заяву не подавали, були належним чином повідомлені про розгляд справи.

04 грудня 2024 року судом було закрите підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті.

У судовому засіданні представник Позивачки адвокат Суткович М.А. підтримала позовні вимоги в повному обсязі, наполягаючи на тому, що заповіт суперечить вимогам закону, оскільки ОСОБА_3 розпорядилася майном, яке їй не належало, і просила задовольнити позов.

Представник Відповідачки адвокат Кушнарьов Є.І. заперечував проти позову, підтримуючи доводи відзиву, і просив відмовити в задоволенні вимог, посилаючись на можливість охоплення заповітом майбутніх прав відповідно до статті 1236 Цивільного кодексу України.

Треті особи в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені.

ІІІ. Мотивувальна частина

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на тому, що заповіт, складений ОСОБА_3 , є недійсним, оскільки на момент його посвідчення (26 вересня 2022 року) спадкодавець не була власником майна, яке було предметом заповіту, що, на думку Позивачки, є порушенням загальних вимог до правочину, встановлених статтею 203 Цивільного кодексу України. Відповідачка, у свою чергу, заперечує проти позову, посилаючись на те, що заповідачка мала право заповідати майно, яке може їй належати в майбутньому.

Для вирішення цього спору необхідно застосувати норми спадкового права, які є спеціальними по відношенню до загальних норм цивільного законодавства. Заповіт є одностороннім правочином, однак Цивільний кодекс України (Книга шоста «Спадкове право») містить спеціальні положення, що регулюють порядок його складання, посвідчення та підстави недійсності.

Згідно зі статтею 1257 Цивільного кодексу України, визначено вичерпний перелік підстав, за якими заповіт може бути визнаний недійсним. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

На відміну від позиції Позивачки, відсутність у заповідача права власності на майно, яке він заповідає, на момент складення заповіту, не є підставою для визнання заповіту недійсним з огляду на положення цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 1236 Цивільного кодексу України, заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати в майбутньому.

Ця позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, який неодноразово тлумачив статтю 1236 Цивільного кодексу України як таку, що дозволяє заповідачеві розпоряджатися правами, які можуть виникнути в майбутньому. Наприклад, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 178/982/18 суд зазначив, що заповідач має право включати до заповіту потенційні права, які можуть належати йому на момент смерті, і відсутність таких прав на етапі складання не є підставою для визнання заповіту недійсним. Аналогічний висновок міститься в постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 183/4256/21, де Верховний Суд підкреслив, що заповіт дійсний, якщо охоплює права, які могли б виникнути, і визнання його недійсним можливе лише за наявності дефектів волі чи форми, а не через статус майна на момент складання. У постанові від 23 грудня 2024 року у справі № 127/24556/23 суд також вказав, що заповітом може бути охоплено не тільки існуючі права, а й потенційні, і якщо майно не увійшло до спадщини через відсутність права власності на момент смерті, це не впливає на дійсність заповіту як правочину.

У даній справі, як встановлено судом, спадкодавець ОСОБА_3 , відчуживши квартиру за договором довічного утримання, згодом звернулася до суду з позовом про розірвання цього договору та повернення права власності на майно. Таким чином, на момент складення заповіту, незважаючи на те, що формально право власності на квартиру належало Позивачці, у ОСОБА_3 виникло право вимагати розірвання договору та відновлення її права власності в судовому порядку. Це право є «майбутнім правом», і його розпорядження є повністю правомірним у розумінні статті 1236 Цивільного кодексу України. Заповідачка, маючи намір відновити своє право власності через суд, правомірно розпорядилася цим майном на випадок своєї смерті.

Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Враховуючи, що на момент смерті спадкодавиці спірний договір довічного утримання не був розірваний, а право власності на квартиру не було відновлено, квартира не увійшла до спадкової маси. Проте така обставина не робить заповіт недійсним, а лише унеможливлює перехід права власності на підставі заповіту, якщо договір довічного утримання не буде розірваний у судовому порядку. Заповіт є лише інструментом розпорядження, а не документом, що сам по собі підтверджує право власності.

Таким чином, суд доходить висновку, що відсутність у заповідачки права власності на квартиру на момент посвідчення заповіту не є підставою для визнання його недійсним. Заповіт був складений з дотриманням усіх вимог закону, і він відображає вільне волевиявлення заповідачки щодо майна, право на яке вона правомірно очікувала повернути. Таким чином, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

ІV. Резолютивна частина

Керуючись ст. 203, 215, 225, 1233 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 223, 259, 263-265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд вирішив:

1.У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

2.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

3.Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 ,зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ;

Третя особа-1: Чижиков Олександр Олександрович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, адреса: м. Київ, вул. Бориса Грінченка, 4, прим. 3;

Третя особа-2: Гуцевич Олена Олександрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, адреса: м. Київ, вул. Тарасівська, 36, офіс 3.

Суддя: