КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/26421/15-ц

21 серпня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2023 року постановлену під головуванням судді Остапчук Т.В. в цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Сіщука Володимира Васильовича, заінтересована особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 6», -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Печерського районного суду м. Києва зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Сіщука Володимира Васильовича.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року було стягнути з неї на користь ТОВ «Рада 6» заборгованість за надані послуги у розмірі 128 340,82 грн. та судовий збір у розмірі 1 896,66 грн. На підставі зазначеного рішення було видано виконавчий лист.

Зазначає, що в подальшому постановою Київського апеляційного суду від 29 березня 2019 року рішення суду першої інстанції було змінено з 128 340,82 грн. до 126 444,16 грн.

Вважає, що виконавчий лист, на підставі якого було відкрито виконавче провадження є таким, що не підлягає виконанню.

Звертає увагу на те, що приватним виконавцем не було перевірено законність підстав для пред`явлення виконавчого листа, не перевірено судові рішення у справі.

З огляду на вище викладене просила суд визнати дії приватного виконавця Сіщука В.В. щодо винесення ним постанови про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1, постанови про стягнення з боржника основної винагороди та постанови про розмір мінімальних витрат у ВП НОМЕР_1, протиправним. Зобов`язати приватного виконавця Сіщука В.В. закрити виконавче провадження НОМЕР_1. Зобов`язати приватного виконавця Сіщука В.В. скасувати всі вчинені ним обмеження щодо її коштів, рахунків, майна. Зобов`язати приватного виконавця Сіщука В.В. повернути виконавчий лист №757/26421/15-ц виданий 18.12.2018 р. Печерським районним судом м. Києва до суду. Стягнути з приватного виконавця Сіщука В.В. судовий збір.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23 травня 2023 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на визнання дії приватного виконавця протиправним та зобов`язання усунути порушення відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, 18 жовтня 2023 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просила суд скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення який скаргу задовольнити.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2023 року в цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Сіщука В.В., заінтересована особа: ТОВ «Рада 6».

Постановою Верховного Суду від 13 березня 2025 року ухвалу Київського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 травня 2025 року поновлено ОСОБА_1 процесуальний строк на подачу апеляційної скарги на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2023 року.

Відкрито апеляційне провадження в цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2023 року в цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Сіщука В.В., заінтересована особа: ТОВ «Рада 6».

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ухвала суду першої інстанції постановлено з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що в апеляційній скарзі вона просила суд розглядати справу в режимі відео- конференції, разом з тим, коли вона прийшла в судове засідання у призначений час до Східного апеляційного господарського суду її було повідомлено, що відеоконференція не запланована, однак проведена судом.

Вказує на те, що рішення суду першої інстанції на підставі якого було видано виконавчий лист рішенням апеляційної інстанції було змінено, проте на зазначене суд увагу не звернув.

Вважає, що приватний виконавець відкрив виконавче провадження на підставі виконавчого листа, який не підлягає виконанню.

В судове засідання сторони вдруге не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

21 липня 2025 року до Київського апеляційного суду від приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Сіщука В.В. надійшов лист, в якому останній просив суд розглядати справу за його відсутності.

ТОВ «Рада 6» повідомлялось засобами електронного зв`язку через систему «електронний Суд». Відповідно до звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду, кореспонденція була доставлена 03.07.2025.

21 серпня 2025 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про перенесення розгляду справи, у зв`язку з необхідність звернутись за правовою допомогою до адвоката.

Дослідивши доводи клопотання ОСОБА_1 , колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для його задоволення, оскільки заявником до клопотання не було надано доказів на підтвердження обставин викладених в клопотання, таке саме клопотання заявлялось в перше призначеному судовоому засіданні і розгляд справи було відкладено.

З огляду на вище викладене колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності не з`явившихся сторін.

Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у липні 2015 року ТОВ «Рада 6» звернулося до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово - комунальні послуги, мотивованим тим, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 , а Товариство є житлово - експлуатаційною організацією, яка обслуговує даний будинок. Між сторонами 15.09.2006 року було укладено договір «Про управління будинком, надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території». Відповідач своїх зобов`язань за договором не виконує, платежі за надані послуги не вносить. У зв`язку із зазначеним, Товариство просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за надані послуги у розмірі 126 444,16 грн., з яких: 49 894,14 грн. - основний борг, інфляційна складова боргу у розмірі 28 248,74 грн., 3 548,38 грн. - 3% річних та 44 752,90 грн. - пеня, яка утворилася внаслідок несплати відповідачем грошових коштів за надані житлово-комунальні послуги за період з грудня 2010 року по липень 2016 року, а також судовий збір за подачу позову у розмірі 1 896,66 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 серпня 2018 року позов ТОВ «Рада 6» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово - комунальні послуги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Рада 6» заборгованість за надані послуги у розмірі 128 340,82 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

18 грудня 2018 року Печерським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково.

Змінено рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року в частині розміру заборгованості, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 6».

Змінено в резолютивній частині Печерського районного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року суму заборгованості за надані послуги, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 6» з 128 340,82 грн. на 126 444 (сто двадцять шість тисяч чотириста сорок чотири) гривні 16 копійок.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року залишено без змін.

Поновлено дію рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця, суд першої інстанції посилався на те, що підстав щодо неприйняття до виконання виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва та винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження у приватного виконавця були відсутні, а тому відсутні підстави для задоволення скарги ОСОБА_1 .

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Щодо вимог скарги ОСОБА_1 в частині визнання дій приватного виконавця Сіщука В.В. щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно із частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (Hornby v. Greece, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

За змістом статей 1, 5 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності, тощо.

Згідно із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їх права та свободи.

Відповідно до статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів виконавчої служби щодо виконання рішення суду можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За частиною першою та другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний:

1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;

2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;

3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання;

4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом;

5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Згідно з ч.5 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Відповідно до ст. 4 цього Закону під час вирішення питання про відкриття виконавчого провадження виконавець встановлює, зокрема, чи не пропущений встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання. Якщо такий строк пропущений, то виконавчий документ повертається стягувачу без прийняття його до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення.

Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 серпня 2018 року позов ТОВ «Рада 6» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово - комунальні послуги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Рада 6» заборгованість за надані послуги у розмірі 128 340,82 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково та змінено рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року в частині розміру заборгованості, а саме: з 128 340,82 грн. на 126 444 (сто двадцять шість тисяч чотириста сорок чотири) гривні 16 копійок.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року залишено без змін.

Поновлено дію рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року.

18 грудня 2018 року Печерським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист відповідно до якого з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Рада 6» стягнуто заборгованість за надані послуги у розмірі 128 340,82 грн. та судовий збір у розмірі 1 896,66 грн.

07 жовтня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Сіщуком В.В. було винесено постанови про відкриття виконавчого провадження, про стягнення з боржника основної винагороди та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

Колегія суддів звертає увагу на те, що виконавчий лист виданий Печерським районним судом м. Києва в судовому порядку не визнаний таким, що не підлягає виконанню, відповідав вимогам, передбаченим ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження» і у ньому були зазначені необхідні складові виконавчого листа, резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового його виконання.

Не встановивши підстав для повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття його до виконання, передбачених ч. 4 ст. 4 Законом України «Про виконавче провадження», приватний виконавець Сіщук В.В., діючи у межах своїх повноважень, визначених ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», відповідно до ст. 26 цього Закону правомірно виніс постанову про відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні скарги, суд обґрунтовано виходив із того, що, відкриваючи виконавче провадження приватний виконавець діяв у межах наданих йому повноважень, а тому відсутні підстави вважати оскаржувані дії щодо винесення ним постанови про відкриття виконавчого провадження неправомірними.

Щодо вимог скарги ОСОБА_1 в частині визнання дій приватного виконавця Сіщука В.В. щодо винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди та розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Частиною першою статті 74 Закону № 1404-VIII встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат ВП та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина друга статті 74 Закону № 1404-VIII).

Питання юрисдикційності справ за скаргами на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби неодноразово розглядалося Великою Палатою Верховного Суду.

Зокрема, в постанові від 14 березня 2018 року в справі № 213/2012/16 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що якщо законом установлено порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби до суду, який ухвалив відповідне рішення, як це передбачено для виконання судових рішень, у такому випадку виключається юрисдикція адміністративних судів у такій категорії справ.

Якщо виконанню підлягає рішення іншого органу (не суду) і відсутній спеціальний закон, що передбачає порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби, у такому випадку вони підлягають оскарженню в порядку адміністративного судочинства.

Отже, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), тобто не за рішенням, ухваленим судом, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Тобто юрисдикція спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби залежить від типу виконавчого документа, на підставі якого було відкрите ВП, а також суб`єктів їх видання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 161/15523/17).

Практика щодо того, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори щодо оскарження постанов виконавця про стягнення витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, зокрема й судом якої юрисдикції, вони видані, є послідовною і сталою, що підтверджується постановами Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 03 квітня 2025 року в справі № 620/14727/23, Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02 квітня 2025 року в cправі № 906/512/23 та Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2025 року в справі № 522/1515/16.

У справі, що переглядається, боржник просив визнати протиправними й скасувати постанови приватного виконавця про стягнення з нього основної винагороди приватного виконавця та мінімальний розмір витрат витрат ВП, які належать до юрисдикції адміністративного суду.

Суд не врахував сталу практику Верховного Суду та розглянув справу в наведеній частині в порядку цивільного судочинства, тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження за скаргою на дії приватного виконавця у цій частині - закриттю.

Щодо доводів скарги ОСОБА_1 в частині зобов`язання приватного виконавця Сіщука В.В. закрити виконавче провадження № НОМЕР_2, скасувати всі вчинені ним обмеження та повернути виконавчий лист, колегія суддів вважає, що вимоги скарги не підлягають виконанню, оскільки 17 червня 2025 року до Київського апеляційного суду від приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Сіщука В.В. надійшла копія постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 28 вересня 2023 року.

Відповідно до зазначеної постанови на адресу приватного виконавця надійшла заява стягувача, в якій останній просив повернути виконавчий документ без виконання на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

В зазначеній постанові приватним виконавцем також зазначено про припинення чинності арешту майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішення.

З огляду на вище викладене колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні скарги про визнання дій приватного виконавця Сіщука В.В. про стягнення з боржника основної винагороди та розміру мінімальних витрат виконавчого провадження, підлягає скасуванню та закриттю провадження.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 377, 381 - 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2023 року скасувати в частині визнання протиправними постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди приватного виконавця та розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, провадження в справі в цій частині закрити.

Повідомити, що розгляд вимог про визнання протиправними постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди приватного виконавця та розмір мінімальних витрат виконавчого провадження віднесений до юрисдикції адміністративного суду.

В іншій частині ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 22 серпня 2025 року.

Головуючий: Судді: