20.08.2025 Єдиний унікальний № 371/609/25 провадження № 2/371/563/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2025 року м. Миронівка

ЄУН 371/609/25

Провадження № 2/371/563/25

Миронівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Капшук Л.О.,

за участі :

секретаря судових засідань Семерей Л.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Відділ (служба) у справах дітей та сім`ї Кагарлицької міської ради, про позбавлення батьківських прав,

У С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Представник позивача звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на ті обставини, що з 28 січня 2014 року позивач перебував у шлюбі з відповідачем, після одруження проживав з нею у місті Біла Церква Київської області. У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 .

Після народження сина відповідач не хотіла за ним доглядати та звернулася із заявою до Київської обласної дитячої лікарні №2 про те, що вона залишає дитину у відділенні патології новонароджених дітей під наглядом медичного персоналу, оскільки дитина її дратує. Після цієї заяви Білоцерківська обласна дитяча лікарня №2 передала дитину для догляду позивачу. Оскільки позивач і відповідач на той момент проживали разом, позивач намагався пробудити у відповідача материнську любов до сина. Відповідач переїхала в місто Ржищів Обухівського району Київської області, за місцем проживання своїх батьків, пояснивши, що там їй буде легше з дитиною.

Позивач не заперечував проти переїзду відповідача, оскільки мав надію, що вона стане прихильнішою до дитини. Позивач бачив, що для мами дитина є небажаною, однак хотів вірити, що в неї прокинуться материнські почуття до сина.

05 березня 2018 року позивач дізнався, що сина госпіталізували до Ржищівської міської лікарні з діагнозом: синдром підвищеної нервової збудливості, функціональний розлад кишківника, дисбіоз кишківника. В лікарні дитина пробула тиждень. Відповідач відмовилася бути з сином, а тому в лікарні з сином був позивач і при виписці з лікарні дитину лікарі виписали для подальшого нагляду за місцем проживання батька в місті Біла Церква. З того часу позивач проживає разом з сином.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2019 року шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано.

Відповідач жодного разу не поцікавилася сином, не спілкується з ним, участі в утриманні, вихованні дитини не приймає, ніякої матеріальної допомоги на дитину не надає, до дитини не приїздить. З цих підстав позивач звернувся до суду із заявою про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини. Судовим наказом Білоцерківського міськрайоного суду Київської області від 28 лютого 2022 року аліменти з відповідача було стягнуто.

До цього часу позивач самостійно виховує сина ОСОБА_5 . Для надання належного матеріального забезпечення своїй дитині він весь час працював, повністю та самостійно займався вихованням та опікою сина. З того часу як відповідач залишила їх із сином, вона ні разу не переймалася долею дитини. Всі потреби сина як матеріальні, так моральні і духовні, у повному обсязі забезпечує позивач, він дбає про його здоров`я та медичний догляд.

Відповідач категорично відмовилася спілкуватися з сином, попри постійні намагання позивача налагодити відносини матері з сином. Вона ігнорує прохання позивача щодо участі в житті дитини, свідомо нехтує своїми батьківськими обов?язками.

Просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 164 СК України.

Процесуальні дії у справі, заяви, клопотання учасників справи

Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 29 квітня 2025 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 25 червня 2025 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті.

Аргументи учасників справи

Позивач в судове засідання не з?явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належно.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, в поясненнях послалася на обставини, які викладені у позовній заяві. Додатково пояснила, що позивач в цей час перебуває в лавах ЗСУ. Дитина проживає з його батьками на АДРЕСА_1 . Відповідач залишила дитину на батька у 2018 році. Впродовж цих років вона проживає окремо, ініціативи чи бажання щодо спілкування з дитиною та позивачем як батьком їх дитини не проявляє.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про день час та місце розгляду справи повідомлялася за адресою зареєстрованого місця проживання 27 червня 2025 року та 16 липня 2025 року.

18 липня 2025 року та 29 липня 2025 року до суду повернуто конверт із вкладенням. Згідно даних довідки ф.20, сформованих представником відділення АТ «Укрпошта», відправлення відповідачу ОСОБА_3 не вручене, конверт із вкладенням повернутий до суду в зв?язку з відсутністю адресата за адресою місцезнаходження.

Відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Зважаючи на ті обставини, що будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання, відповідач ОСОБА_3 не з`явилася до суду, причин неявки в судове засідання не повідомила, доказів поважності причини неявки не надала, враховуючи правила статті 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності відповідача ОСОБА_3 .

Представник третьої особи органу опіки та піклування Відділу (служби) у справах дітей та сім?ї виконавчого комітету Кагарлицької міської ради в судове засідання не з`явилася, в поданій до суду заяві просила розгляд справи проводити за її відсутності, зазначила, що позовні вимоги вважає обгрунтованими.

Враховуючи правила статті 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності відповідача.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду показав, що він є батьком позивача та дідусем ОСОБА_5 , 2018 року народження. Позивач і відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 2014 року та проживали у місті Біла Церква Київської області. Відповідач не хотіла мати дітей, тому протягом тривалого часу не погоджувалася народжувати. Коли вона завагітніла, його син дуже зрадів, оскільки хотів мати дитину. Проте після народження дитини мама написала заяву та залишила дитину у пологовому будинку, тому що дитина плакала, що її дуже дратувало. Син йому зателефонував та пояснив ситуацію. Вони з дружиною запропонували привезти дитину до них, проте позивач мав надію, що у відповідача пройде післяпологова депресія і вона полюбить дитину, оскільки на той час вони ще проживали разом. Відповідач захотіла поїхати до батьків у місто Ржищів Обухівського району Київської області, його син не заперечув. Проте 05 березня 2018 року позивач дізнався, що дитину госпіталізовано до лікарні із серйозними діагнозами, хоча при виписці з пологового будинку дитина була здорова. Після лікування син забрав дитину до себе в місто Біла Церква Київської області. Але він працював, тому дитина жила з ним в селі Стави Обухівського району Київської області. Син приїздив на вихідні та давав гроші на утримання дитини. Відповідач приїздила один раз на день народження до ОСОБА_5 , коли йому виповнилося два роки. Після цього вони її більше не бачили, зв`язку з нею не підтримують, з дитиною вона не спілкується. На даний час його сина мобілізовано до лав Збройних сил України, проте у зв`язку з пороком серця його було прооперовано, наразі він перебуває у місті Дніпрі, проходить військово лікарську комісію, після операції має отримати інвалідність. Вони з дружиною за віком не мають сил самі виховувати онука.

Свідок ОСОБА_7 суду показала, що проживає на АДРЕСА_1 по сусідству з сім?єю Дригало. У цьому будинку батьки позивача проживають разом із онуком ОСОБА_5 . Позивач працював в місті Біла Церка Київської області, на виїхідні приїздив до сина. Вихованням дитини займаються дідусь з бабусею та батько. ОСОБА_8 ОСОБА_5 вона бачила лише один раз, це було давно. ОСОБА_5 про маму не запитувала, сам хлопчик про маму нічого не розказував. До батька хлопчик ставиться добре. Їй відомо, що позивача було мобілізовано то Збройних сил України та було прооперовано. Вона бачила як після операції позивач приїзджав до сина ОСОБА_5 . Де на цей час знаходиться відповідач їй не відомо.

Фактичні обставини справи

В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач перебували у зарестрованому шлюбі з 28 січня 2014 року до 18 квітня 2019 року, під час шлюбу у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказані обставини підтверджуються даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 06 лютого 2018 року (а.с. 12).

08 лютого 2018 року ОСОБА_3 написала розписку про передачу свого народженого сина ОСОБА_4 під нагляд медичного персоналу КЗ КОР «Київська обласна дитяча лікарня №2», оскільки сама не могла доглядати дитину так як її дратували його плач та крики. Такі відомості містить надана суду розписка, підписана ОСОБА_3 08 лютого 2018 року (а.с. 17).

В період з 05 березня 2018 року до 12 березня 2018 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Ржищівська міська лікарня» Ржищівської міської ради з діагнозами: синдром підвищеної нервової збудливості, функціональний розлад кишківника, дисбіоз кишківника. Дитину виписали для подальшого догляду за місцем проживання батька в місто Біла Церква Київської області. Вказана обставина підтверджується даними виписки із медичної карти стаціонарного хворого, виданої 12 березня 2018 року КНП «Ржищівська міська лікарня» Ржищівської міської ради (а.с. 22).

Шлюб сторін було розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2019 року в справі ЄУН 357/2444/19, провадження №2/357/2114/19 (а.с. 15).

За заявою позивача із ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі частини її заробітку (доходу). Ця обставина підтверджується даними судового наказу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 лютого 2022 року в справі ЄУН 357/849/22, провадження №2-н/357/101/22 (а.с. 16).

ОСОБА_4 в період часу з 01 вересня 2023 року до 01 травня 2024 року відвідував Білоцерківський заклад дошкільної освіти. Дитину завжди приводив до садочка тато або громадянка ОСОБА_9 , з якою він проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Заяву про прийняття дитини до закладу писав тато, дитина завжди була охайно одягнута та доглянута. Біологічна матір дитини ОСОБА_3 ні коли не приводила хлопчика до садочка та не забирала його, не приймала участі у батьківських зборах, не цікавилася перебуванням дитини у закладі. Такі відомості містить довідка директора Білоцерківського закладу дошкільної освіти № 26 «Струмочок» Білоцерківської міської ради Київської області № 29 від 13 березня 2025 року (а.с. 19).

З листопада 2024 року позивача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 призвано на військову службу по мобілізації, 23 листопада 2024 року його призначено на посаду санітара медичного віділення 23 військової санітарної летючки. Ці обставини підтверджуються даними витягу з наказу начальника 23 військової санітарної летючки № 329 від 23 листопада 2024 року (а.с. 23).

Станом на березень 2025 року дитина сторін ОСОБА_4 навчався у 1 класі КЗ КМР «Ставівська гімназія» Обухівського району Київської області. Мати дитини під час його навчання навчальний заклад не відвідувала і навчанням сина не цікавилася. Такі відомості містить довідка КЗ КМР «Ставівська гімназія`Обухівського району Київської області №23 від 07 березня 2025 року (а.с. 18).

Відповідно до витягу з Реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 18 березня 2025 року за адресою: квартира під номером АДРЕСА_2 , зареєстровані: мати позивача ОСОБА_10 , позивач ОСОБА_2 та його син ОСОБА_4 (а.с. 14).

Питання про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_3 щодо її малолітнього сина ОСОБА_5 розглядалося 14 травня 2025 року органом опіки та піклування Кагарлицької міської ради Обухівського району Київської області.

За даними висновку органу опіки та піклування Кагарлицької міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Кагарлицької міської ради № 1551-99 від 14 травня 2025 року, вказаний орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо її малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 72, 73).

Мотиви суду та застосовані норми права

Суд, дослідивши надані матеріали справи, всебічно та повно з?ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об?єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що у позові належить відмовити.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім?я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім?ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров?я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов?язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов?язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім?ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Частинами першою, другою та четвертою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов?язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов?язків щодо виховання дитини.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов?язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов?язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов?язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов?язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім?ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров?я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно зі статтею 166 СК України, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов?язків.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров?я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23), 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 9 Конвенції Організації Об?єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов?язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв?язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам?ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв?язків із сім?єю, крім випадків, коли сім?я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов?язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов?язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об?єктивного з?ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов?язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Подібний висновок викладено у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.

Надані суду позивачем докази беззаперечно не підтверджують ті обставини, що біологічна мама ОСОБА_5 після його народження не спілкувала з сином, не утримала його, не має з ним психоемоційного контакту, не має наміру виконувати свої батьківські обов`язки, її поведінка є винною по відношенню до дитини.

В судове засідання батьки дитини та представник органу опіки та піклування не з`явилися. Спір вирішується судом без участі відповідача, оскільки з підстав її відсутності за зареєстрованим місцем проживання, судове вкладення їй не вручено.

Позивачем не надано характеристик щодо себе та відповідача як батьків дитини з місця проживання кожного з них, характеристики щодо дитини, доказів щодо особи матері, її поведінки відносно дитини та ставлення до дитини.

Згідно з наданими доказами з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини, жодних доказів про те, чи сплачуються аліменти відповідачем, чи наявна заборгованість за аліментами, суду не надано.

Судом встановлено, що про стягнення аліментів на утримання дитини не був обізнаний дідусь дитини ОСОБА_6 (батько позивача), з яким за мотивами представника позивача та самого дідуся, допитаного як свідка, проживає ОСОБА_5 .

Звертаючись до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав позивач не довів обставин, які б свідчили про злісне та умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов?язків.

Позивачем не доведено, а судом беззаперечно не встановлено, що мама дитини добровільно пішла з життя своєї дитини, не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до дитини та її внутрішнього світу, не приймає та не має наміру приймати участі у вихованні та утриманні дитини, не сприяє створенню умов для отримання сином освіти. І це триває з часу народження дитини та написання нею розписки про залишення дитини під нагляд лікарів.

Обґрунтованих доводів та доказів щодо свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов?язків чи наявності обставин, які б свідчили про те, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, позивач не надав. Суд не встановив фактів заподіяння шкоди дитині або наявність загрози для її розвитку та здоров?я.

Свідок ОСОБА_6 може мати особистий інтерес у результаті справи, який може впливати на його свідчення, з огляду на той факт, що батько дитини (його син) призваний на військову службу. Посилаючись на стан здоров?я сина доказів на підтвердження цих обставин суду не надано.

З цих мотивів показання ОСОБА_6 як свідка, без підтвердження наведених ним обставин іншими засобами доказування, суд позбавлений можливості покласти в основу рішення, яке породить істотні правові наслідки як для матері, так і для дитини.

Свідок ОСОБА_7 не обізнана у повній мірі з тим, які стосунки має дитина з матір`ю, оскільки з її показань вбачається, що про це вона з дитиною ніколи не говорила.

Щодо висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача суд зазначає таке.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22 (провадження № 61-16164св23), від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22 (провадження № 61-14340св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21) та інші).

Відповідно до частини п?ятої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв?язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

За змістом наданого суду висновку органу опіки та піклування Кагарлицької міської ради на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 14 травня 2025 року, члени комісії з питань захисту прав дитини переглянули надані їм документи та підтримали позовну заяву батька про позбавлення матір батьківськиїх прав відносно сина ОСОБА_5 .

З висновку слідує, що рішення про доцільність позбавлення матері батьківських прав прийнято з урахуванням відомостей наданих документів, які як письмові докази на обґрунтування позову додані до позовної заяви.

Висновок містить відомості про те, що дитина з березня 2018 року проживала з батьком, бабусею та дідусем. На даний час батько призваний на військову службу, дитина проживає з дідусем ОСОБА_6 та бабусею ОСОБА_10 у селі Стави Обухівського району. Тут же дитина відвідує Ставівську гімназію. Згідно довідок, наданих до комісії з питань захисту прав дитини, мати не відвідувала ні дитячого садка у місті Біла Церква, ні загальноосвітньої школи, не цікавилася станом здоров`я чи навчанням сина, самоусунулася від виконання батьківських обов`язків.

Складений висновок не містить відомостей про те, що орган опіки та піклування необхідні для розв?язання спору відомості одержав у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, з якими проживає дитина, як того вимагають приписи статті 19 СК України.

Згідно з даними наданих суду письмових доказів Білоцерківський заклад дошкільної освіти ОСОБА_5 відвідував в період часу з 01 вересня 2023 року до 01 травня 2024 року, а станом на березень 2025 року навчався у 1 класі КЗ КМР «Ставівська гімназія» Обухівського району Київської області. Письмових доказів, які б підтверджували відомості про те, що дитина у період з березня 2018 року до 01 вересня 2023 року проживала з батьком, бабусею та дідусем суду не надано.

Висновок органу опіки та піклування не містить беззаперечних відомостей про те, хто займався та займається утриманням та вихованням малолітнього ОСОБА_5 , вказаним органом не встановлено, що мама ОСОБА_5 не виконувала та не має наміру виконувати свої батьківські обов`язки та приймати участь у вихованні дитини.

При складенні висновку не враховано позицію матері щодо позбавлення її батьківських прав.

У висновку немає відомостей про участь відповідача у розгляді органом опіки та піклування питання про доцільність позбавлення батьківських прав, чи повідомлення її про розгляд цього питання для з?ясування її ставлення до участі у вихованні дитини та виконанні батьківських обов?язків. У висновку не наведені доводи що застосування до матері такого крайнього заходу як позбавлення батьківських буде відповідати прав якнайкращим інтересам дитини.

Суд вважає, що мотиви висновку органу опіки та піклування про те, що мама дитини самоусунулася від виконання своїх обовязків без отримання відповідних відомостей про її поведінку від самої мами, від дитини, чи від установ, які можуть надати відповідні відомості, в тому числі з характеризуючими її даними, є передчасними.

Суд вважає, що висновок органу опіки та піклування не є достатньо обґрунтованим, не містить переконливих доводів щодо доцільності позбавлення матері батьківських прав, якими він керувався при прийнятті рішення (самоусунення від виконання батьківських обов`язків) Як вбачається з його змісту, орган опіки та піклування вирішував це питання на підставі тих же документів, що долучені позивачем до позовної заяви та оцінку яким надано судом.

Наданий суду висновок органу опіки та піклування суд не бере до уваги з тих підстав, що він не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов?язками.

Вказані встановлені обставини дають підстави для висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав з огляду на її свідоме ухилення від виконання батьківських обов?язків щодо виховання сина ОСОБА_5 .

Суд враховує, що відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 15 квітня 2021 року у справі № 243/13191/19 та постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком / матір?ю своїми обов?язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дітей.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц).

У постанові від 01 серпня 2024 року Верховний Суд у справі № 61/25311/20-ц зазначив, що позбавлення батьківських прав як винятковий захід є істотним правовим наслідком як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості зміни такої поведінки. Позбавлення батьківських прав позбавляє батька/матір спільного родинного життя з дитиною та не відповідає меті їх возз?єднання.

Реалізація взаємного спілкування між матір?ю чи батьком і дитиною становить засадову складову сімейного життя у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 49, ЄСПЛ зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв?язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Позбавлення особи батьківських прав є особливо далекосяжним заходом, який позбавляє одного з батьків сімейного життя з дитиною, і не відповідає меті їх возз?єднання. Ця сфера особливо потребує захисту від свавільного втручання (рішення ЄСПЛ від 08 січня 2013 року у справі «S.S. проти Словенії» (S.S. v. SLOVENIA), заява № 40938/16, пункт 96).

Позбавлення одного з батьків батьківських прав щодо дітей є втручання у його право на повагу до сімейного життя, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції. Таке втручання є порушенням, якщо воно не здійснюється «відповідно до закону», не переслідує одну із законних цілей згідно з пунктом 2 статті 8 і може вважатися необхідним у демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2015 року у справі «Йованович проти Швеції» (Jovanovic v. Sweden), заява № 10592/12, пункт 74, від 08 січня 2013 року у справі «С. С. проти Словенії» (S.S. v. SLOVENIA), заява № 40938/16, пункт 79).

У своїй практиці ЄСПЛ керується тим, що необхідно зробити все можливе, щоб зберегти особисті стосунки між батьками і дітьми та, якщо це доречно, «відновити» сім?ю (рішення від 10 січня 2017 року у справі «Кацпер Новаковський проти Польщі» (Kacper Nowakowski v. Poland), заява № 32407/13, пункт 75).

Держава має позитивні зобов?язання сприяти возз?єднанню сім?ї (рішення ЄСПЛ від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (STRAND LOBBEN AND OTHERS v. NORWAY), № 37283/13, пункт 209).

ЄСПЛ у рішенні від 25 лютого 2020 року у справі «Ю. І. проти Росії» (Y.I. v. RUSSIA), заява № 68868/14, пункт 87, зазначив, що держава через її уповноважені органи до того, як ухвалює кардинальні рішення, які спрямовані на розділення сім?ї, має попереджати батька про його поведінку, зокрема щодо неучасті у житті дитини, та наслідки, які вона може мати для нього.

У матеріалах справи немає даних про те, що з моменту звернення позивача до органу опіки та піклування з питанням надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача до надання вказаного висновку орган опіки і піклування попереджав матір про її поведінку та наслідки, зокрема і крайні, які вона може мати, про необхідність брати достатню участь у житті дитини, не оцінив всі обставини щодо стосунків між батьками і дитиною, а виконав лише функцію констатації факту неучасті матері у житті дитини та рекомендував до застосування крайній спосіб обмеження права матері на участь у житті та вихованні дитини.

З урахуванням обставин справи суд вважає необхідним попередити ОСОБА_3 , що свідоме та винне нехтування батьківськими обов?язками, ухилення від виконання обов?язків щодо виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , може бути підставою для позбавлення її батьківських прав.

Водночас за наявності достатніх доказів про свідоме та винне нехтування батьківськими обов?язками, ухилення від виконання обов?язків ОСОБА_3 щодо виховання сина, позивач не позбавлений права на повторне звернення до суду із позовом про позбавлення її батьківських прав.

Висновки за результатами розгляду

На підставі статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.

Враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що позивач не довів обставин щодо свідомого, злісного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню сина ОСОБА_5 , якими обґрунтував позовні вимоги про позбавлення батьківських прав відповідача. Позивач не надав достатніх доказів того, що позбавлення батьківських прав відповідача необхідне для забезпення дотримання чи поновлення прав та/чи інтересів дитини та буде відповідати якнайкращим її інтересам.

Суд взяв до уваги, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).

Позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам стосовно дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

Щодо розподілу судових витрат

При подачі позову позивач сплатила 1211 гривень 20 копійок судового збору.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно вказаного правила сплачений позивачем судовий збір поверненню не підлягає.

Керуючись статтями 12, 13, 19, 76 - 81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263 - 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Відділ (служба) у справах дітей та сім`ї Кагарлицької міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Попередити ОСОБА_3 про те, що свідоме та винне нехтування батьківськими обов?язками, ухилення від виконання обов?язків щодо виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , може бути підставою для позбавлення її батьківських прав.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: квартира під номером АДРЕСА_2 .

Відповідач:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: будинок під номером АДРЕСА_3 .

Третя особа:

Служба у справах дітей та сім`ї Кагарлицької міської ради, , місцезнаходження : будинок під номером 1, площа Незалежності, місто Кагарлик, Обухівський район, Київська область.

Суддя Л.О. Капшук