Номер провадження: 22-ц/813/4386/25
Головуючий у першій інстанції Ганошенко С. А.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Коновалової В.А.,

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс"

представник позивача Міньковська Анастасія Володимирівна

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Грабовської Марії Василівни, яка діє від імені ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 січня 2025 року, ухвалене у складі судді Ганошенко С.А., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

01 листопада 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс" (далі по тексту - позивач, ТОВ "Діджи Фінанс") звернулося до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відповідно до ст. 625 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 24.10.2007 між ПАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № ML-500/183/2007. 24.10.2007 з метою забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором було укладено договір поруки між Банком та ОСОБА_2 , № SR-500/183/2007.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30.01.2020 року задоволено позовні вимоги ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в повному обсязі, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № МL- 500/183/2007 від 24.10.2007 року станом на 10.02.2015 року у загальному розмірі 49 153 доларів США 96 центів.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем доведено наявність у відповідачів станом на 10 лютого 2015 року заборгованості за кредитним договором № МL- 500/183/2007 від 24 жовтня 2007 року у розмірі 49 153,96 доларів США та 0,75 грн, яка підлягає солідарному стягненню з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 . Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду із апеляційною скаргою.

Протокольною ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 січня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі - ТОВ «Діджи Фінанс», Позивач) залучено до участі у справі в якості правонаступника ПАТ «ОТП Банк».

23.01.2024 року постановою Одеського апеляційного суду рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 січня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором № МL- 500/183/2007 від 24.10.2007 року станом на 10.02.2015 року у загальному розмірі 49 153 доларів США 96 центів. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідачка ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про розгляд справи місцевим судом, тому оскаржуване рішення підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням нового рішення у справі. При цьому апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем доведено підстави позовних вимог щодо солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором № МL- 500/183/2007 від 24 жовтня 2007 року станом на 10 лютого 2015 року у загальному розмірі 49 153,96 доларів США та 0,75 грн.

18 вересня 2024 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Одеського апеляційного суду від 23 січня 2024 року змінено та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором № ML- 500/183/2007 від 24.10.2007 року станом на 10.02.2015 року у загальному розмірі 48 827,83 доларів США.

Дані обставини встановлені вказаними рішеннями судів та на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК не потребують доказування.

Таким чином, заборгованість ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перед ТОВ «Діджи Фінанс» за кредитним договором № ML- 500/183/2007 від 24.10.2007 року становить 48 827,83 доларів США. При цьому, як встановлено судом, дана заборгованість існувала станом на 10.02.2015 року.

Позивач розраховує 3% річних в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України за період 23.02.2019 року по 23.02.2022 року.

Враховуючи положення ст. 625 ЦК України, розмір грошового зобов`язання відповідачів за час прострочення виконання рішення суду 3% річних становить 4398,52 доларів США, які позивач просить стягнути з відповідачів солідарно.

Короткий зміст судового рішення

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 січня 2025 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що рішення суду відповідачі не виконали, заборгованість не виплатили, протилежного останньою жодними доказами спростовано не було.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

Позивач зазначає, що прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачами порушує його майнові права та інтереси, а тому з відповідачів солідарно на його користь підлягає стягненню 3% річних від простроченої суми боргу за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року.

Враховуючи, що судом встановлено момент виникнення зобов`язання, а саме 15.02.2015 року, з цього моменту після встановлення визначення 18 вересня 2024 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, у позивача з`явилася підстави для реалізації свого прав на стягнення з відповідачів виплат 3 % річних за ст. 625 ЦК України, оскільки до визначення суми боргу судом позивач не міг реалізувати своє право на компенсаційні виплати, а тому підлягає стягненню.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Грабовська М.В. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21.01.2025 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, винесеним у результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинами справи, та таким, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Судом першої інстанції повністю проігноровано обставини перебування в провадженні іншого судді спору між тими самими сторонами, з тих самих підстав, однак, за інший період стягнення, який сумарно становить п`ять років.

Суд першої інстанції під час вирішення спору по суті не визначився із характером спірних правовідносин, в тому числі тих, які встановлюють обставини правонаступництва Позивача. При цьому, судом повністю проігноровано відсутність у позивача документів, дослідження яких би дозволяло встановити обсяг прав та обов`язків, які перейшли до нього як нового кредитора у спірних правовідносинах.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, посилаючись тільки на протокольну ухвалу Одеського апеляційного суду від 23.01.2024 по іншій справі, дійшов до передчасних висновків про наявність права вимоги в позивача в тому числі і стосовно стягнення 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

Також наголошуємо, що протокольною ухвалою не було встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, а інше не встановлено договором про відступлення прав вимоги.

Суд першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення проігнорував те, що первісний кредитор АТ «ОТП БАНК» не мав перешкод звернутись з відповідним позовом про стягнення коштів з відповідачів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України до моменту прийняття ухвали Одеського апеляційного суду від 23.01.2024 року по справі № 521/4943/15-ц про залучення по справі в якості правонаступника ПАТ «ОТП БАНК» - ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС».

Однак, таким правом попередній кредитор АТ «ОТП БАНК» не скористався, з відповідними позовними вимогами на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України не звернувся.

Суд першої інстанції під час визначення моменту виникнення зобов`язання, дійшов до суперечливого висновку щодо моменту виникнення підстави для реалізації позивачем свого права на стягнення з відповідачів 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Враховуючи загальні положення цивільного законодавства та усталену позицію Верховного Суду, право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає в кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, ОСОБА_1 вважає, що ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» в цілому пропущено строки позовної давності для звернення до суду з позовною вимогою про стягнення з Відповідачів коштів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року.

Позиція учасників справи.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги позивач подав письмові пояснення, які фактично є відзивом на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 січня 2025 року - без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим а апеляційна скарга безпідставна та така, що не підлягає задоволенню.

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду. В судове засідання зявився представник відповідача ОСОБА_4 , не заперечувала проти слухання справи, клопотань про відкладення не надходило, що у відповідності до вимог ст.372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному перегляду.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 01 листопада 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс" звернулося до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відповідно до ст. 625 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 24.10.2007 між ПАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № ML-500/183/2007. 24.10.2007 з метою забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором було укладено договір поруки між Банком та ОСОБА_2 , № SR-500/183/2007.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30.01.2020 року задоволено позовні вимоги ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в повному обсязі, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № МL- 500/183/2007 від 24.10.2007 року станом на 10.02.2015 року у загальному розмірі 49 153 доларів США 96 центів.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем доведено наявність у відповідачів станом на 10 лютого 2015 року заборгованості за кредитним договором № МL- 500/183/2007 від 24 жовтня 2007 року у розмірі 49 153,96 доларів США та 0,75 грн, яка підлягає солідарному стягненню з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 . Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду із апеляційною скаргою.

Протокольною ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 січня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» залучено до участі у справі в якості правонаступника ПАТ «ОТП Банк».

23.01.2024 постановою Одеського апеляційного суду рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 січня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором № МL- 500/183/2007 від 24.10.2007 року станом на 10.02.2015 року у загальному розмірі 49 153 доларів США 96 центів. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідачка ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про розгляд справи місцевим судом, тому оскаржуване рішення підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням нового рішення у справі. При цьому апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем доведено підстави позовних вимог щодо солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором № МL- 500/183/2007 від 24 жовтня 2007 року станом на 10 лютого 2015 року у загальному розмірі 49 153,96 доларів США та 0,75 грн.

18 вересня 2024 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Одеського апеляційного суду від 23 січня 2024 року змінено та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором № ML- 500/183/2007 від 24.10.2007 року станом на 10.02.2015 року у загальному розмірі 48 827,83 доларів США.

Дані обставини встановлені вказаними рішеннями судів та на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК не потребують доказування.

Таким чином, заборгованість ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перед ТОВ «Діджи Фінанс» за кредитним договором № ML- 500/183/2007 від 24.10.2007 року становить 48 827,83 доларів США. При цьому, як встановлено судом, дана заборгованість існувала станом на 10.02.2015 року.

Позивач розраховує 3% річних в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України за період 23.02.2019 року по 23.02.2022 року.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За правилами ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

У пункті 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зазначено, що: "у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань".

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, від 23 червня 2020 року у справі № 536/1841/15-ц зроблено висновок, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

З огляду на викладені висновки Верховного Суду, які відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховуються судом щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати від відповідача застосування наслідків порушення виконання рішення у вигляді сплати штрафних санкцій, передбачених статтею 625 ЦК України.

Судом встановлено, що вищевказане рішення суду відповідачі не виконали, заборгованість не виплатили, протилежного останньою жодними доказами спростовано не було.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такий правовий висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Таким чином, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

Позивач зазначає, що прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачами порушує його майнові права та інтереси, а тому з відповідачів солідарно на його користь підлягає стягненню 3% річних від простроченої суми боргу за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року.

Враховуючи, що судом встановлено момент виникнення зобов`язання, а саме 15.02.2015 року, з цього моменту після встановлення визначення 18 вересня 2024 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, у позивача з`явилася підстави для реалізації свого прав на стягнення з відповідачів виплат 3 % річних за ст. 625 ЦК України, оскільки до визначення суми боргу судом позивач не міг реалізувати своє право на компенсаційні виплати, а тому підлягає стягненню.

Стягненню підлягає 4398, 51 долара США, що еквівалентно на день звернення до суду 181303,94 грн (курс долар/гривня = 41, 2194).

Щодо заявленого представниками відповідачів клопотання про застосування до спірних правовідносин перебігу строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Разом з тим, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARA-CoV-2» карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) був встановлений в Україні з 12.03.2020 року та діяв до 30.06.2023 року.

В своєму позові позивач вказує, що стягнення здійснюється за період з 23.02.2019 по 23.02.2022 року.

З урахування наведеного вище, суд приходить до висновку, що стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та інфляційних втрат за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року заявлено позивачем в межах визначеного законодавством строку позовної давності.

Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Відповідачами не надано доказів щодо спростування заявленої суми заборгованості, в тому числі не здобуто таких доказів під час розгляду справи.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною відповідача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги судом першої інстанції повністю проігноровано обставини перебування в провадженні іншого судді спору між тими самими сторонами, з тих самих підстав, однак, за інший період стягнення, який сумарно становить п`ять років, є необґрунтованим, оскільки судом було розглянуто клопотання про об`єднання та відмовлено у його задоволенню.

Об`єднання позовів у цивільному судочинстві України не є автоматичним або обов`язковим це дискреційне повноваження суду.

Суд не зобов`язаний об`єднувати такі позови, але має право це зробити. Це залежить від оцінки судом доцільності об`єднання в конкретній ситуації.

Щодо відсутності ухвали про відмову у об`єднанні, то колегія суддів зазначає, що відповідно до положень статті 188 ЦПК України, питання про об`єднання кількох позовів в одне провадження віднесено до дискреційних повноважень суду. Закон не зобов`язує суд ухвалювати окрему процесуальну ухвалу про відмову в об`єднанні справ, якщо відповідне питання вирішується у ході підготовчого провадження або під час розгляду справи з урахуванням ефективної організації судового процесу.

У даному випадку суд відмовив у задоволенні клопотання про об`єднання справ протокольно, оцінивши наявність або відсутність доцільності об`єднання. Таке рішення повністю узгоджується з принципами процесуальної економії, не порушує прав сторін і є проявом судового розсуду, передбаченого процесуальним законом.

Крім того, відмова в об`єднанні не вплинула на законність і обґрунтованість прийнятого рішення по суті. Відсутність окремої ухвали в цьому контексті не є істотним порушенням норм процесуального права і не може бути підставою для скасування рішення, яке ухвалене з дотриманням усіх матеріальних та процесуальних норм.

Таким чином, посилання на відсутність ухвали про відмову в об`єднанні як на підставу для перегляду чи скасування судового рішення є безпідставним і не має процесуального значення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції під час вирішення спору по суті не визначився із характером спірних правовідносин, в тому числі тих, які встановлюють обставини правонаступництва позивача, з огляду на таке.

18 вересня 2024 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Одеського апеляційного суду від 23 січня 2024 року змінено та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором №ML-500/183/2007 від 24.10.2007 року станом на 10.02.2015 року у загальному розмірі 48 827,83 доларів США.

Відповідно до ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Вищевказаним рішенням встановлено, що кредитором в кредитному зобов`язанні є ТОВ «Діджи Фінанс», а боржниками - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Зазначене прямо відображено, зокрема, і в резолютивній частині рішення. Отже, судом в рамках іншої справи встановлено наявність грошового зобов`язання відповідачів перед ТОВ «Діджи Фінанс».

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю.

Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Крім того, непред`явлення позову первісним кредитором до моменту відступлення прав вимоги не позбавляє нового кредитора права звернутися до суду.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується наявність грошового зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перед ТОВ «Діджи Фінанс», що в свою чергу, свідчить і про наявність у товариства права на компенсацію за порушення грошового зобов`язання згідно ст. 625 ЦК України.

Посилання скаржника, що суд першої інстанції під час визначення моменту виникнення зобов`язання, дійшов до суперечливого висновку щодо моменту виникнення підстави для реалізації позивачем свого права на стягнення з відповідачів 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, колегія суддів не приймає, оскільки за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Рішення суду не може породжувати зобов`язання грошового характеру, тому що зобов`язання боржника завжди передує судовому рішенню. Судове рішення у цьому разі не виступає юридичним фактом, що породжує зобов`язання, а слугує підтвердженню факту певного правопорушення та визначає суму коштів, що становить зміст цього зобов`язання. Навіть у тому випадку, коли конкретна сума грошового зобов`язання встановлюється судовим рішенням, вона ґрунтується на факті вчиненого раніше порушення, обраховує борг із моменту вчинення порушення.

Тому судове рішення не породжує, а підтверджує підставу виникнення зобов`язання.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18.

За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, судом правильно встановлено момент виникнення зобов`язання, а саме 15.02.2015 року, з моменту невиконання боржниками грошового зобов`язання, а не з моменту підтвердження такого факту судом.

Щодо заявленого клопотання про застосування строку позовної давності, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до п. 12 Перехідних та прикінцевих положень до ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID- 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) 12 березня 2020 року на території України був встановлений карантин, дію якого неодноразово продовжено. Дію карантину скасовано 01 липня 2023 року.

Крім того, відповідно до п. 19 Перехідних та прикінцевих положень до ЦК України У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Таким чином, з 12.03.2020 по 01.07.2023 року перебіг строків позовної давності продовжено, а з 24.02.2022 року та по даний час перебіг строків позовної давності зупинено. Отже, строки позовної давності не були пропущені позивачем, а, підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності у суду відсутні.

Отже, 3-річний строк позовної давності, який розпочався 23.02.2019 року та мав сплинути 23.02.2022 року не було пропущено позивачем з огляду на зазначені вище обставини.

Крім того, в постанові Верховного суду зазначається, що стороною (відповідачем) буде заявлено про застосування строку позовної давності до позовних вимог. Тому, судом було відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат та 3 відсотків річних, що були заявлені поза межами трирічного строку позовної давності. В зв`язку із цим, Верховний суд дійшов логічного висновку щодо обмеження нарахування інфляційних втрат та 3 відсотків річних строком загальної позовної давності (три роки), якщо в судовому процесі стороною було заявлено пре застосування позовної давності.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Отже, 3 річний строк, яким обмежується стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України обумовлений виключно наявністю 3-річного строку позовної давності щодо таких вимог.

Разом з тим, як вже було зазначено позивачем та судом першої інстанції, період нарахування сум 3% річних знаходиться в межах строку позовної давності, який було зупинено із введенням карантину та продовжено із запровадженням воєнного стану.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ухвалив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє від імені ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

В.А. Коновалова