ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 року

м. Київ

Справа № 757/339/23

Провадження № 61-10052св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ситнік О. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Чилутьян Орини Рубенівни на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2024 року в складі судді Парфьонова Д. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 червня 2024 року в складі судді Петешенкової М. Б., Городничої В. С., Красвітної Т. П.

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, держави Україна в особі Державної казначейської служби України, рф в особі уряду про стягнення з держави Україна в особі Кабінету Міністрів України моральної шкоди внаслідок невиконання Україною позитивних зобов`язань щодо забезпечення права власності, стягнення з рф майнової шкоди внаслідок руйнування нерухомого майна, відшкодування моральної шкоди та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви

У січні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, у якому зазначили, що до 2022 року мали у власності нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (далі - об`єкт нерухомості). У мирний час (до 2014 року) в будівлях об`єкта нерухомості знаходилися: редакція місцевого засобу масової інформації (далі - ЗМІ) «ТЕЛЕгазета»; Приватне підприємство «Лікувально-діагностичний центр Кліманової М. О. » (далі - ПП «ЛДЦ Кліманової М. О.»); житлові приміщення.

«ТЕЛЕгазета» належить Товариству з обмеженою відповідальністю (далі -ТОВ) «РІА К&К», власниками якого є ОСОБА_1 (частка якого складає 75 %) та ОСОБА_3 . Власницею ПП «ЛДЦ Кліманової М. О.» є ОСОБА_2 . У зазначеному об`єкті також знаходилася житлова квартира АДРЕСА_2 , в якій раніше мешкала сім`я позивачів із дітьми.

Навесні 2014 року місто Кадіївка опинилася під окупацією рф у вигляді окупаційного режиму так званої «лнр». У зв`язку з початком воєнних дій на території розташування об`єкта нерухомості в липні 2014 року позивачі з сім`єю виїхали до міста Києва, де проживають до тепер. Із 07 листопада 2014 року територія міста Кадіївки перебуває під ефективним адміністративним контролем рф. 03 травня 2015 року позивачам стало відомо, що об`єкт нерухомості та все майно, що знаходилося в ньому, захоплені невстановленими озброєними особами. За цим фактом Шевченківським управлінням поліції Головного управління Національної поліції (далі - УП ГУНП) в м. Києві розпочато досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0001050 від 30 січня 2015 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 186 Кримінального кодексу (далі - КК України). Позивачам не повідомлено про жодні слідчі процесуальні дії, проведені в межах зазначеного кримінального провадження. 07 лютого 2019 року місто Кадіївка, де розташований нерухомий об`єкт, увійшло до Переліку районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, затвердженого Указом Президента України № 32/2019.

24 лютого 2022 року Президент України підписав Указ № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». До сьогодні рф продовжує повномасштабне вторгнення на територію України. Внаслідок окупації міста Кадіївки, після повідомлення про захоплення об`єкта терористами так званої «лнр» у січні 2015 року, позивачі не мали до нього доступу та не отримували достовірної інформації про його стан. Натомість, зі ЗМІ, зокрема так званих «лнр», стало відомо, що в об`єкті нерухомості розгорнуто військовий штаб.

13 вересня 2022 року об`єкт нерухомості був знищений внаслідок воєнних дій, що стало відомо з інформації на сайтах «sprotyv.info», «РІА Новості».

Позивачі зазначають, що на момент захоплення об`єкта нерухомості в ньому знаходилися і, ймовірно, були знищені: правовстановлюючі документи ТОВ «РІА К&К», а також документи з ведення господарської діяльності, первинна документація, податкова і бухгалтерська звітність за весь період, з моменту створення підприємства до 03 січня 2015 року; правовстановлюючі документи ПП «ЛДЦ Кліманової М. О. », документи з ведення господарської діяльності, первинна документація, податкова і бухгалтерська звітність за період з моменту створення підприємства до 03 січня 2015 року, а також база персональних даних пацієнтів лікувально-діагностичного центру; основні фонди, інструменти, інвентар, меблі, техніка та інше майно. Вартість основних фондів, інструментів, інвентарю, меблів, техніки, нематеріальних активів, будівель і споруд ТОВ «РІА К&К» на момент захоплення об`єкта становила 4 251 375,00 грн. Вартість медичного обладнання та засобів виробництва ПП «ЛДЦ Кліманової М. О. » на момент захоплення об`єкта становила 691 053,00 грн. Вартість житлового будинку і майна всередині на момент захоплення об`єкта нерухомості становила 3 250 380,00 грн. Загальна сума матеріальної шкоди на момент захоплення об`єкта нерухомості становила 8 192 808,00 грн.

У результаті зазначених вище подій об`єкт нерухомості має нежилий стан і не може використовуватися позивачами ні для подальшого проживання, ні для здійснення підприємницької діяльності. Позивачі повідомляють, що їм не відомо про свідків подій 13 вересня 2022 року, адже з 2014 року вони не повертались до окупованого міста Кадіївки, а безпосередня територія розташування об`єкта суворо охороняється озброєними окупантами.

Просили стягнути з держави Україна в особі Кабінету Міністрів України в рівних частках на користь позивачів на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок невиконання Україною позитивних зобов`язань щодо забезпечення права власності, 300 000,00 грн шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку; стягнути з рф майнову шкоду, завдану внаслідок руйнування нерухомого майна, належного їм на праві власності, за адресою: АДРЕСА_3 , у розмірі 8 192 808,00 грн; стягнути з рф на відшкодування моральної шкоди - 300 000,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

23 січня 2024 року рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області позов задоволено частково. Стягнуто з рф на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках на відшкодування моральної шкоди - 300 000,00 грн. У іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з рф на користь держави Україна судовий збір у розмірі 3 000,00 грн.

19 червня 2024 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2024 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що, враховуючи наведені позивачами обґрунтування душевних страждань, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та судову практику Верховного Суду, законним є обраний ними спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у вигляді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені рф щодо них, та на підставі наявних доказів в матеріалах справи в розмірі 300 000,00 грн у рівних частках моральної шкоди.

Територія, на якій знаходиться майно позивачів, є тимчасово окупованою. Відповідно, держава Україна не контролювала цю частину її території настільки, щоби попередити можливість знищення майна, його захоплення, навіть якщо би вона могла та мала це зробити. Відповідач визнав, що за дотримання і захист прав людини на цих територіях за міжнародним гуманітарним правом відповідає рф як держава, яка фактично окупувала і контролює частину Донецької і Луганської областей. Вона ж відповідає і за відшкодування будь-якої шкоди, завданої на цих територіях громадянам України.

Навіть якщо припустити, що в момент захоплення майна, чи можливого знищення майна позивачів держава Україна могла здійснювати елементи її влади на окремих територіях міста Кадіївки (тобто, якщо вона мала там обмежену юрисдикцію), то позивачі в поданих до суду документах не вказували і не доводили, що державі Україна в особі Кабінету Міністрів України було чи мало бути відомо про загрози для майна позивачів. Позивачі не обґрунтовували, що держава Україна до того моменту, як було захоплено або знищене майно, могла вжити, але не вжила заходів, які би усунули ризик для майна позивачів, розташованого на непідконтрольній уряду України території. Отже, позивачі не обґрунтували порушення державою Україна її позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права власності на майно. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року в справі № 233/2082/21.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

13 липня 2024 року представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Чилутьян О. Р. через систему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 червня 2024 року, в якій просить їх скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

На обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження судових рішень особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки, сформульовані в постановах:

- Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2020 року в справі № 265/6582/16-ц, про те, що за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) поряд із негативним обов`язком утриматися від неправомірного втручання у право мирного володіння майном держава має позитивні обов`язки гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, ефективне використання цього права та його відновлення у разі порушення. Позитивні обов`язки можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті - держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки); у процесуальному аспекті - хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і в спорах між приватними особами;

- Верховного Суду від 25 березня 2020 року в справі №757/45419/16, від 18 березня 2020 року в справі № 757/43306/16-ц, від 04 березня 2020 року в справі № 237/557/18, про те, що позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Також вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права в подібних правовідносинах, а саме статті 1 Першого Протоколу Конвенції про позитивний обов`язок держави Україна захищати право власності своїх громадян, зокрема на окупованій території.

Звертає увагу, що з січня 2015 року позивачі обмежені в правах володіння та користування своїм майном у зв`язку із захопленням його невстановленими озброєними особами на окупованій території, що не супроводжувалося належним документальним оформленням, яке б відповідало нормам чинного українського законодавства. У подальшому належне їм нерухоме майно було знищено внаслідок воєнних дій, адже відповідно до повідомлень у ЗМІ в ньому розміщувався штаб агентів країни-агресора. До моменту деокупації цих територій засвідчення цього факту, а відтак і доведення його перед судом, для позивачів є неможливим.

Відмовляючи в компенсації знищеного майна, суди не зазначили, яким чином в такому випадку позивачі можуть скористатися відповідним механізмом для отримання компенсації.

Доводи інших учасників справи

Відзивів на касаційну скаргу не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 2003 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «РІА К&К» (т. 1, а. с. 39, 40, 45).

На 83/100 частки будівлі, розташованої за цією адресою, зареєстровано право колективної власності за ТОВ «РІА К&К» (т. 1, а. с. 66). За свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи ТОВ «РІА К&К» від 16 травня 1996 року місцезнаходження юридичної особи: Луганська область, Алчевський район, місто Стаханов, вулиця Островського, 12.

За наданим витягом з веб-сайту: https//usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch щодо детальної інформації про юридичну особу ТОВ «РІА К&К», місцезнаходженням якої вказано: Луганська область, Старобільський район, м. Старобільськ, вулиця Миру, 22 А, до переліку засновників входить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Кінцевим бенефіціарним власником є ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 48-51).

Згідно з наданими копіями свідоцтв про державну реєстрацію друкованого ЗМІ серії ЛГ № 1094-215р від 11 червня 2009 року та серії КВ № 17740-6590ПР від 28 квітня 2011 року засновником «Реклама ТЕЛЕгазета» є ТОВ «РІА К&К».

Відповідно до витягу з веб-сайту: https//usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch щодо детальної інформації про юридичну особу ПП «ЛДЦ Кліманової М. О.» місцезнаходженням підприємства вказано: місто Київ, вулиця Оноре де Бальзака, 4, до переліку засновників входить ОСОБА_2 (адреса якої: АДРЕСА_5 ) та ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 70-74).

Також позивачами надано список майна, що знаходилося в житловому будинку на АДРЕСА_3 на момент його захоплення 03 січня 2015 року на суму 3 250 380,00 грн (т. 1, а. с. 75), список медичного обладнання та засобів його виробництва ПП «ЛДЦ Кліманової М. О. », що перебували в будівлі за цією ж адресою на момент його захоплення на суму 691 053,00 грн (т. 1, а. с. 76, 77), список переліку основних фондів ТОВ «РІА К&К» на суму 4 251 375,00 грн та переліку основних фондів ТОВ «РІА К&К», будівлі і споруд на суму 3 139 228,00 грн, переліку інших нематеріальних активів ТОВ «РІА К&К» на суму 448 433,00 грн, переліку основних фондів машин та техніки ТОВ «РІА К&К» на суму 264 454,00 грн, переліку основних фондів меблів ТОВ «РІА К&К» на суму 269 600,00 грн, переліку основних фондів інструменти, інвентар за ТОВ «РІА К&К» на суму 129 660,00 грн (т. 1, а. с. 78-81).

27 січня 2015 року ОСОБА_1 звертався із заявами на ім`я начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області про притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які заволоділи його майном (т. 1, а. с. 89, 90).

За довідкою слідчого Шевченківського УП ГУНП в м. Києві від 28 грудня 2015 року наявне кримінального провадження № 0001050 від 30 січня 2015 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 186 КК України (т. 1, а. с. 91).

Також позивачами надано: витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 25 червня 2020 року в кримінальному провадженні № 0001050 від 30 січня 2015 року про внесення заяви ОСОБА_1 до ЖЄОЗП та відсутність завершення досудового розслідування (т. 1, а. с. 92); заяву представника позивачів адвоката Чилутьян О. Р. від 25 жовтня 2022 року до Головного управління Служби Безпеки України (далі - ГУ СБУ) в Донецькій та Луганській областях про вчинення кримінального правопорушення зі знищення майна позивачів (т. 1, а. с. 93-96); відповіді ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 31 жовтня 2022 року № 78/3/5/7/4-53 про направлення заяви до ГУ НП в Луганській області за належністю (т. 1, а. с. 97); повідомлення від 10 листопада 2022 року старшого слідчого в ОВС ГУ НП в Луганській області про прийняття до провадження та початок досудового розслідування за повідомленням Чилутьян О. Р. , де вказано, що 03 листопада 2022 року розпочато досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0001053 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 194 КК України (т. 1, а. с. 98); витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 10 листопада 2022 року № 0001053 (т. 1, а. с. 99).

26 жовтня 2022 року ОСОБА_1 подав за допомогою засобів Єдиного державного веб-порталу електронних послуг (далі - Портал Дія) повідомлення про пошкоджене майно: 1) приватний будинок за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 399 кв. м; стан нерухомості - повністю знищено; текстовий опис пошкоджень -зруйновано після влучання ракет; дата та час пошкоджень - 13 вересня 2022 року о 07 год. 00 хв.; 2) приватний будинок за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 730 кв. м; стан нерухомості - повністю знищено; текстовий опис пошкоджень - зруйновано після влучання ракет; дата та час пошкоджень - 13 вересня 2022 року о 07 год. 00 хв. (т. 1, а. с. 85-88).

Відповідно до роздруківки із веб сайту ІНФОРМАЦІЯ_1» (т. 1, а. с. 82).

Роздруківки з російського веб сайту ІНФОРМАЦІЯ_2 суди визнали недопустимим доказом.

У фото- та відеозаписах, долучених позивачем до позовної заяви у форматі «mp4», «webm», «jpg», «рпд» містяться зображення інтер`єру, меблів, кухонної та комп`ютерної техніки, сантехніки, медичного обладнання, які знаходяться в офісних приміщеннях, кабінеті та квартирі та ін.

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Згідно з пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо позовних вимог, заявлених до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України

У статті 6 Конвенції закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої, десятої статті 10 ЦПК України суд під час розгляду справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Відшкодування майнової та моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).

У статті 270 ЦК України визначено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

За змістом частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (частини першої-третьої статті 319 ЦК України).

Згідно із статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (частина перша статті 1 Першого протоколу до Конвенції).

Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.

Положення преамбули Конвенції передбачають, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави з гарантування прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні зобов`язання.

Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки: держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може полягати у прийнятті законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпеченні реальних умов для реалізації прав.

За певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язане з майновим інтересом (див. mutatis mutandisрішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року в справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49,50).

Тобто особа, яка має майновий інтерес, може розглядатися як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

Велика Палата Верховного Суду в постанови від 12 травня 2022 року в справі № 635/6172/17 зазначила, що згідно з Конвенцією держава-учасниця несе відповідальність лише за власні дії чи бездіяльність щодо виконання негативних і позитивних (матеріальних, процесуальних) обов`язків із гарантування конвенційних прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Якщо держава поширювала її юрисдикцію на відповідну територію, де сталося стверджуване порушення права, обставини (факти) невиконання чи неналежного виконання державою у конкретній ситуації певного з наведених обов`язків для притягнення її до відповідальності на підставі Конвенції та протоколів до неї треба чітко встановити.

У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення антитерористичної операції (далі - АТО), Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала її конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази).

У цій справі позивачі звернулися до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок знищення належного їм нерухомого майна, що знаходилося на тимчасово окупований території України.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку рф, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання рф державою-агресором (далі - Звернення).

Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії рф (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року №337-VIII Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії рф та подолання її наслідків» (далі - Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала рф державою-агресором (абзац шостий Звернення).

У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії рф проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами рф озброєні бандитські формування проголосили створення так званих «днр» (07 квітня 2014 року) та «лнр» (27 квітня 2014 року) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви).

27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії рф розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил рф (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви).

Наслідком збройної агресії рф проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини території України в Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви), рф своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, зокрема право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії рф стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви).

24 лютого 2022 року розпочалося та повномасштабне вторгнення агресора на Українську суверенну територію. Цього дня Україна розірвала з рф дипломатичні відносини.

02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України в резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, зокрема жінок і дітей.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення рф геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-ІХ).

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії рф проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама собою, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

04 листопада 2014 року Кабінет Міністрів України розпорядженням № 1085-р затвердив Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, до якого було віднесено населені пункти Алчевського району, зокрема місто Кадіївку (у ред. 2014 року - місто Стаханов).

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих рф, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 вся територія Алчевського району Луганської області (зокрема місто Кадіївка) з 07 квітня 2014 року є тимчасово окупованою територією.

Отже, держава України в сенсі статті 1 Конвенції не має юрисдикції щодо гарантування прав і свобод громадян на цій території.

Верховний Суд у постановах від 14 листопада 2024 року в справі № 759/25340/21, від 25 січня 2023 року в справі № 233/2082/21 за таких обставин виснував про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки шкода, про відшкодування якої заявлено позовні вимоги, та виконання державою Україна своїх обов`язків щодо гарантування прав і свобод громадян не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку.

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» рф як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І), від 08 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

20 березня 2022 року постановою Кабінету Міністрів України № 326 затверджено порядок визначення шкоди та збитків, завданих внаслідок збройної агресії.

Отже, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації рф окремих територій Української держави, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію (рф), а держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню такої матеріальної та моральної шкоди.

За висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 21 червня 2023 року в справі № 757/5115/21-ц, постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2020 року № 767 затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф. Відповідно до абзацу 2 пункту 3 Порядку грошова компенсація надається постраждалим, які є власниками житла, яке перебуває на контрольованих Україною територіях та було зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф, після дати набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України». На час пред`явлення позову про відшкодування шкоди зазначений Порядок існував, ним визначений механізм надання та розмір грошової компенсації постраждалим за зруйноване майно від держави, однак позивач не скористалась зазначеним механізмом для отримання компенсації, проте підстав для покладення на Державу Україну обов`язку відшкодувати у повному обсязі заподіяну майну позивачки шкоду не має. Присудження особі компенсації (відшкодування) за порушення державою позитивного обов`язку є стягнення моральної шкоди, тоді як порушення державою негативного конвенційного обов`язку може передбачати відшкодування як моральної, так і майнової шкоди, зокрема за порушення права власності, якщо саме держава знищила чи пошкодила майно особи. Вимоги про компенсацію (відшкодування) моральної шкоди в цій справі позивачка не заявляла.

У справі, що переглядається, зруйноване майно позивачів знаходилось на окупованій території починаючи щонайменше з 2015 року, зазначене майно держава Україна не знищувала та не пошкоджувала, внаслідок чого у неї б виник позитивний обов`язок відшкодування шкоди.

Виникнення у позивачів права на компенсацію у зв`язку з порушенням Україною позитивних зобов`язань з виконання Конвенції пов`язується з фактом знищення або пошкодження майна, належному їм. Позивачі мають право на надання судового захисту у разі порушення не абстрактного, а конкретного суб`єктивного цивільного права, оскільки саме з цим пов`язується виникнення в особи права на позов не у процесуальному, а у матеріальному сенсі. Особа, яка не довела пошкодження або знищення власного майна у результаті невиконання державою своєї превентивної функції, не вправі розрахувати на застосування стосовно неї дієвого та ефективного механізму. Не має правового значення, чи пов`язано це з існуванням об`єктивних перешкод, що не залежить від волі позивачів, чи не пов`язано з такими об`єктивними перешкодами. Такі висновки виклав Верховний Суд у своїй постанові від 22 липня 2020 року в справі № 757/40388/17-ц.

22 травня 2023 року набув чинності Закон України № 2923-IX «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України», який визначає правові та організаційні засади надання компенсації за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України, з дня набрання чинності Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, а також правові засади створення та ведення Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією рф проти України.

Отже, держава Україна взяла на себе позитивний обов`язок визначити правила, спрямовані на відновлення прав потерпілих унаслідок, зокрема, пошкодження чи знищення майна через збройну агресію рф.

Верховний Суд вважає обґрунтованими висновки судів щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення шкоди за їх недоведеністю та відсутністю у держави України позитивного обов`язку відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення АТО у Донецькій та Луганській областях, на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції, а доводи касаційної скарги таких висновків не спростовують.

Така практика застосування судами статті 1 Першого Протоколу Конвенції про позитивний обов`язок держави Україна захищати право власності своїх громадян є сталою і зрозумілою, тому колегія суддів Верховного Суду не вбачає підстав для необхідності надання іншого висновку для застосування норми права.

Щодо посилання заявниці в касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували наведених нею постанов Верховного Суду, є безпідставним, з огляду на таке.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

У справах № 265/6582/16-ц, 757/45419/16, 757/43306/16-ц, 237/557/18-ц (на які вказує заявниця в касаційній скарзі) шкоди завдано майну під час проведення АТО на територіях, підконтрольних державі Україна, де відбулося обстеження майна, про що складено відповідні акти, оцінено вартість ремонтно-відновлювальних робіт, а тому суди виснували, що позивачі мають право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Тому не можна вважати, що обставини справ, на які посилається заявниця в касаційній скарзі, подібними обставинам справи, що переглядається.

З урахуванням наведеного колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що заявлені позовні вимоги до відповідача - держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог, заявлених до рф

Щодо юрисдикції спору

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

У порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі № 607/6079/18, ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2021 року в справі № 199/6042/19.

Згідно з пунктами 1, 3 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці; справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Одним з критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих актами законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, яка передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Як становлено судами попередніх інстанцій та вбачається із заявлених позовних вимог, позивачі звернулися до суду з позовом про відшкодування збитків, завданих їх майну, на території тимчасово окупованого міста Кадіївки Луганської області, де знаходилися, окрім належних їм житлових приміщень, будівлі редакції ЗМІ «ТЕЛЕгазета» та ПП «ЛДЦ Кліманової М. О», які використовувалися позивачами для здійснення підприємницької діяльності.

Із матеріалів справи вбачається, що засновником «Реклама ТЕЛЕгазета» є ТОВ «РІА К&К», у власності якого перебуває 83/100 частки будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , де, за вказівкою позивачів, знаходилося і медичне обладнання та засоби виробництва юридичної особи ПП «ЛДЦ Кліманової М. О.». Одним із учасників ТОВ «РІА К&К» є Кліманов Д. В,, одним із засновників (учасників) ПП «ЛДЦ Кліманової М. О» Кліманова М. О.

Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року в справі № 405/4179/18 зроблено висновок про те, що спір юридичної особи з органами державної влади про відшкодування шкоди належить до юрисдикції господарського суду.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 22 серпня 2018 року в справі № 805/4505/16-а, від 13 листопада 2019 року в справі № 826/2778/16 зазначала, що якщо звернення особи до суду за своєю суттю спрямоване на захист корпоративних прав та/або пов`язане із створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності юридичної особи, то спір у справі вирішується господарськими судами.

Частиною дев`ятою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації окремих територій Української держави, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію (рф), а держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню шкоди.

У спорах про відшкодування шкоди, завданої державою/іноземною державою (органом державної влади, їх посадовою особою або службовою особою/органом державної влади, їх посадовою особою або службовою особою іноземної держави), відповідачем є відповідна держава як учасник правовідносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав (постанова Верховного Суду від 06 листопада 2023 року в справі № 910/5699/23).

Враховуючи те, що предметом позову в цій справі є, зокрема, відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої суб`єкту господарювання та засновником (учасником) суб`єктів господарювання збройною агресією рф проти України на окупованій частині території України, справа в цій частині підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, на що суди попередніх інстанцій уваги не звернули та помилково розглянули справу в цій частині в порядку цивільного судочинства.

Такі висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду від 22 січня 2025 року в справі № 752/6975/23.

Крім того, позивачі зазначали про ймовірне знищення правовстановлюючих документів ТОВ РІА «К&К», документів щодо ведення господарської діяльності, первинної документації, податкової і бухгалтерської звітності, правовстановлюючих документів ПП «ЛДЦ Кліманової М.О.», документів щодо ведення господарської діяльності, первинної документації, податкової і бухгалтерської звітності за період з моменту створення підприємства до 03 січня 2015 року, а також бази персональних даних пацієнтів лікувально-діагностичного центру; основних фондів, інструментів, інвентарю, меблів, техніки та іншого майна. Вартість основних фондів, інструментів, інвентарю, меблів, техніки, нематеріальних активів будівель і споруд ТОВ РІА «К&К» становила 4 251 375,00 грн; вартість медичного обладнання та засобів виробництва ПП «ЛДЦ Кліманової М.О.» становила 691 053,00 грн.

Суди не врахували сталу практику Верховного Суду та розглянули справу в наведеній частині в порядку цивільного судочинства, тому судові рішення підлягають скасуванню, а провадження в цій частині - закриттю.

Щодо позовних вимог, заявлених до рф про відшкодування шкоди, завданої внаслідок руйнування житлової квартири, рухомого майна, стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає таке.

За вимогами частини другої статті 496 ЦПК України іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 76 Закону України 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон № 2709-IV) суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.

Частина перша статті 79 Закону № 2709-IV встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року.

Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції під час розгляду справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

Відповідно до частини першої статті 11 Конвенції Ради Європи про запобігання тероризму, ратифікованої Верховною Радою України 31 липня 2006 року, Україна вживає таких заходів, які можуть бути необхідними для ефективного, пропорційного й такого, що відраджує, покарання за злочини тероризму.

Згідно із статтею 13 Конвенції Ради Європи про запобігання тероризму, Україна зобов`язана вжити необхідних заходів для захисту й підтримки жертв тероризму, здійсненого на території України.

Відповідно до частини четвертої статті 8 Міжнародної конвенції про боротьбу з фінансуванням тероризму ратифікованої Верховною Радою України 12 вересня 2002 року, Україна має зобов`язання щодо створення механізмів компенсації жертвам злочинів тероризму. У той же час, відсутність спеціального визначеного державою механізму компенсації (захисту порушеного права) не може бути підставою для відмови у захисті такого права загальними засобами, передбаченими законом, зокрема шляхом звернення до суду.

Тож застосування судового імунітету рф та відмова в розгляді по суті позову в цій справі означала би порушення Україною своїх міжнародно-правових зобов`язань відповідно до згаданих Конвенцій щодо боротьби з тероризмом (див. правовий висновок Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2022 року в справі № 463/14365/21, від 20 листопада 2024 року в справі № 905/17/24).

Судовий імунітет рф не підлягає застосуванню з огляду на порушення нею державного суверенітету України, а, отже, не є здійсненням рф своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.

У постановах від 22 січня 2025 року в справі № 752/6975/23 від 14 квітня 2022 року в справі № 308/9708/19 Верховний Суд зазначив, що на рф не поширюється судовий імунітет, оскільки «вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН». Зокрема, Верховний Суд зазначив, що «такими діями рф вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, та грубо порушила гарантоване нормами міжнародного права право власності позивача».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 вересня 2022 року в справі № 990/80/22 наголосила, що рф, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії.

Згідно із частиною першою статті 1 Статуту ООН остання переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру.

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія рф була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України, рф було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.

Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року в справі щодо звинувачень у геноциді за Конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти рф) зобов`язав рф припинити військову агресію проти України.

Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засудила військову агресію рф проти України, вимагає від рф припинення військових дій, зокрема проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини, вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Станом на час розгляду цієї справи рф не виконала приписів (вимог) ані Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року, ані наказу Міжнародного суду ООН від 16 березня 2022 року, та продовжує військову агресію проти України, військові злочини проти цивільного населення та цивільних об`єктів у порушення норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, Женевських Конвенцій 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Звернення позивачів до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто не заперечувало б саму сутність такого права.

Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 428/11673/19, від 18 травня 2022 року в справі № 760/17232/20-ц, від 12 жовтня 2022 року в справі № 463/14365/21, від 12 жовтня 2022 року в справі № 463/14366/21 та ін.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 2709-IV права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Згідно з частинами першою та другою статті 1166 ЦК України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану недоговірну (деліктну) шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частини першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Зважаючи на зазначені норми, для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; 2) шкідливого результату такої поведінки збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювана є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

Водночас зі змісту частини другої статті 1166 ЦК України вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювана шкоди, яка полягає в тому, що наявність вини заподіювана шкоди не підлягає доведенню позивачем, а саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326 було затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії рф, який встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії рф, починаючи з 19 лютого 2014 року.

Законом України від 23 лютого 2023 року № 2923-ІХ «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією рф проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією рф проти України» визначено, що знищені об`єкти нерухомого майна - об`єкти нерухомого майна, які розташовані в Україні та стали непридатними для використання за цільовим призначенням внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією рф проти України, відновлення яких є неможливим шляхом поточного або капітального ремонту, реконструкції, реставрації чи економічно недоцільним, зокрема: квартири, інші житлові приміщення в будівлі, будинки садибного типу, садові та дачні будинки.

Однак відповідно до преамбули вказаного Закону, він визначає правові та організаційні засади надання компенсації за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією рф проти України, з дня набрання чинності Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, а також правові засади створення та ведення Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією рф проти України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 2022 року № 473 затверджено Порядок виконання невідкладних робіт щодо ліквідації наслідків збройної агресії рф, пов`язаних із пошкодженням будівель та споруд, пунктом 2-1 якого визначено, що цей Порядок застосовується для фіксації пошкоджень, зумовлених збройною агресією рф (далі - фіксація пошкоджень), будівель та споруд приватної та комунальної форми власності, а також може застосовуватися для фіксації пошкоджень будівель і споруд державної форми власності.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно виснували, що самі лише надані до позову документи не є належним та допустимим доказом знищення або пошкодження речей та документів, які знаходились в квартирі, в розумінні положення пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України.

Водночас суди не надали належної оцінки наданим позивачами доказам щодо пошкодження належного їм житлового приміщення - квартири (яка складається з 17/100 частки будівлі за адресою: АДРЕСА_3 ): роздруківкам з веб-порталу Дія, документам про визнання позивачів потерпілими у кримінальному провадженні, фото- та відеозображення приміщень, розташованих у будинку, та передчасно виснували, що такі докази не підтверджують спричинення матеріальної шкоди та завдання збитків у відповідності до норм статей 22, 1166 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з вимогами статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Під час визначення розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У частині шостій статі 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на рф як на державу, що здійснює окупацію.

Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що рф чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань рф, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих міністерству оборони рф, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам рф, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих рф, а також за допомогою окупаційної адміністрації рф, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні рф самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.

Під час вирішення питання про стягнення з рф на користь позивачів моральної шкоди, суди керувалися тим, що позивачі мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку зі знищенням належного їм майна та неможливістю його використання.

Оскільки Верховний Суд у цій справі виснував про закриття провадження в частині позовних вимог до рф про відшкодування майнової шкоди, завданої руйнуванням майна, що є об`єктами підприємницької діяльності, а в частині стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок знищення належного позивачам житлового приміщення (квартири), - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, то вирішення питання про відшкодування моральної шкоди, завданої діями рф, також підлягає скасуванню з направленням на новий розгляд з урахуванням засад розумності та справедливості.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вимогами частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги (частина перша та друга статті 414 ЦПК України).

У разі закриття судом касаційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача постановляє в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків закриття провадження щодо кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, чи передачі справи частково на новий розгляд або для продовження розгляду. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору (частина четверта статті 414 ЦПК України).

Касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, судові рішення скасувати в частині позовних вимог до рф про відшкодування шкоди, завданої руйнуванням суб`єктам підприємницької діяльності, провадження в справі в цій частині закрити, повідомити позивачів, що розгляд таких вимог належить до юрисдикції господарського суду.

У частині позовних вимог про стягнення з рф на корить позивачів майнової шкоди, завданої внаслідок знищення належного їм житлового приміщення - квартири (яка складається з 17/100 частки будівлі за адресою: АДРЕСА_3 ), відшкодування моральної шкоди судові рішення належить скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині судові рішення залишаються без змін на підставі статті 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 255, 389, 400, 410, 411, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Чилутьян Орини Рубенівни задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 червня 2024 року скасувати в частині позовної вимог до рф про відшкодування шкоди, завданої суб`єктам підприємницької діяльності щодо будівлі та майна редакції засобу масової інформації «ТЕЛЕгазета», Приватного підприємства «ЛДЦ Кліманової М. О»,засновниками та учасниками яких є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Провадження в справі в цій частині закрити.

Повідомити, що розгляд цих вимог віднесений до юрисдикції господарського суду.

У частині позовних вимог про стягнення з рф на користь позивачів майнової шкоди, завданої внаслідок знищення належного їм житлового приміщення, відшкодування моральної шкоди рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 червня 2024 року скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська