справа № 362/8476/24
провадження № 2/362/995/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.08.25 року

Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Поповича О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кострубіцької Т.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Василькові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Васильківської міської ради Київської області в особі виконавчого комітету Васильківської міської ради Київської області, про позбавлення батьківських прав.

Учасники справи, які взяли участь у судовому розгляді:

позивач ОСОБА_1 ;

представник позивача - адвокат Шумило Н.М.;

відповідач ОСОБА_2 ;

представник відповідача - адвокат Дем`яненко В.П.

Суд установив:

Позиція сторін

Позивач звернулась до суду з указаним позовом, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування позову зазначає, що відповідач самоусунувся від виконання своїх обов`язків по відношенню до сина. З метою захисту прав малолітньої дитини, звернулась із відповідним позовом до суду.

У відзиві на позов відповідач зазначає, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу щодо невиконання ним своїх батьківських обов`язків. Окрім цього, вказує, що факт утримання свого сина підтверджується копіями банківських чеків про перерахунок коштів зі сплати аліментів безпосередньо на картковий рахунок позивача. Також відповідач ставить під сумнів твердження позивача щодо небажання займатися вихованням дитини, посилаючись на той факт, що позивач умисно не повідомляє йому ані адресу проживання, ані місце навчання дитини. Також наголошує, що незважаючи на те, що після розлучення між колишнім подружжям склались складні і неприязні відносини, відповідач знаходить можливість спілкуватись із дитиною, періодично з ним гуляє, робить подарунки, спілкується по телефону.

У відповіді на відзив позивачем зазначила, що гроші, які переказував відповідач на утримання дитини, не покривали витрат на таке утримання навіть частково. Крім того, вказує, що, не дивлячись на твердження відповідача про постійне місце роботи, ним до матеріалів справи не було долучено жодного належного доказу того, які відповідач має доходи, в яких умовах проживає, тощо. Позивач також посилається на долучений в якості доказу до матеріалів справи висновок спеціаліста (психолога-консультанта) від 04 березня 2025 року, яким, на її думку, підтверджено побоювання позивача відносно того, що дитина боїться відповідача та відчуває себе в небезпеці поряд із ним. Позивач також вказує на необґрунтованість доводів відповідача щодо перешкод у спілкуванні з дитиною, зокрема зазначає, що вона всіляко сприяла спілкуванню дитини з відповідачем, поки таке спілкування стало становити загрозу для дитини. Таким чином, позивач вважає, що доводи відповідача, що позивач приховує від нього місце проживання та навчання дитини, як і доводи, що позивач чинила перешкоди відповідачу у спілкуванні з дитиною не відповідають дійсності. Як зазначила позивач, відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина.

У судовому засіданні позивач і представник позивача підтримали свої вимоги, просили задовольнити позов.

Відповідач і його представник у судовому засіданні просили відмовити в позові.

Представник третьої особи подала заяву про розгляд справи без її участі.

Встановлені судом фактичні обставини справи

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, якій розірвано рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 серпня 2016 року.

Сторони мають спільного неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до пояснень позивача, після народження сина відповідач самоусунувся від виконання своїх обов`язків по відношенню до сина. Дитину виховувала й утримувала позивач.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2018 року з відповідача на користь позивача стягнені аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі в розмірі 1500,00 грн. щомісячно, починаючи з 21 вересня 2017 року до досягнення дитиною повноліття.

Вказаним рішенням суду з відповідача на користь позивача також стягнуті аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 500,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку.

01 серпня 2020 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 . У шлюбі з ОСОБА_4 у позивача народились дві доньки - ОСОБА_5 , 2021 року народження, та ОСОБА_6 , 2022 року народження.

У зв?язку з тим, що чоловік позивача працює у місті Корсунь-Шевченківський Черкаської області, родина переїхала на проживання у вказане місто.

Як стверджується довідкою депутата Корсунь-Шевченківської міської ради від 02 жовтня 2024 року, позивач, її чоловік і троє дітей проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з актом обстеження умов проживання від 02 жовтня 2024 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 складається із 3 жилих кімнат, опалення автономне (газовий котел), всі комунікації наявні, санітарно-гігієнічний стан задовільний. Кімнати чисті та просторі, облаштовані меблями, наявна побутова техніка, сучасний ремонт. Для виховання та розвитку дітей створені всі умови, а саме: в квартирі наявні продукти харчування та приготована їжа, окремо облаштована кімната для двох старших дітей з двоярусним ліжком для сина ОСОБА_3 та доньки ОСОБА_5 . В кімнаті є місце для навчання та дозвілля дітей. Діти забезпечені одягом, взуттям, їжею, речами повсякденного користування. В родині панує тепла атмосфера, між дітьми дружні відносини.

Відповідно до характеристики Корсунь-Шевченківського ліцею на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дитина навчається у згаданому закладі з 01 вересня 2023 року, виховується у багатодітній родині. Мати ОСОБА_1 виховує 3 дітей, батько ОСОБА_2 , участі у вихованні та утриманні дитини не приймає. По поведінці та в навчальному процесі дитина характеризується позитивно. Зокрема, хлопчик проявляє інтерес до навчання з усіх предметів. Із задоволенням виконує завдання творчого характеру. Під час навчань проявляє самостійність, наполегливість, старанність та активність. Хлопець дисциплінований, відкритий, доброзичливий, товариський, здатний управляти своїми емоціями. У класі підтримує дружні стосунки з усіма учнями класу, проявив себе хорошим другом.

За змістом довідки Корсунь-Шевченківської гімназії від 30 вересня 2024 року № 201 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у вказаному закладі у 2 класі. За 2023-2024 навчальний рік батько ОСОБА_2 не спілкувався з класним керівником та вчителями, не відвідував батьківські збори, вихованням і навчанням сина не цікавився.

Згідно з довідкою Корсунь-Шевченківської гімназії від 30 вересня 2024 року № 202 за 2023-2024 навчальний рік позивач регулярно спілкувалась з класним керівником та вчителями, відвідувала батьківські збори, вихованням і навчанням сина цікавилася.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, відповідач 15 лютого 2016 року притягався до кримінальної відповідальності за частиною другою статті 125, частиною першою статті 289 КК України, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, в тому числі за статтею 130 КУпАП. Відносно відповідача закрито кримінальне провадження за частиною другою статті 125 КК України у зв?язку з відмовою потерпілої від обвинувачення у формі приватного обвинувачення. Наразі у провадженні Васильківського міськрайонного суду Київської області перебуває кримінальне провадження щодо відповідача за частиною першою статті 125 КК України.

Рішенням виконавчого комітету Васильківської міської ради від 03 грудня 2024 року № 637 затверджено висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 .

Нормативно-правове регулювання та мотиви суду

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами першою-третьою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до частин першої-третьої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності . Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини . Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Як передбачено статтею 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Тобто, перелік підстав батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (статті 166 СК України).

Зважаючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, передбачено, що держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11)

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Тобто, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько в розглядуваному випадку ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У цій справі позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками.

Так, умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні.

Натомість відповідач у судовому засіданні заперечував вимоги позивача та пояснював, що бажає виховувати дитину та зустрічатися з ним, що вказує на його заінтересованість у збереженні зв`язків зі своєю дитиною.

Такий факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав свідчить про його інтерес до дитини і бажання брати участь у її вихованні.

При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батька (матері) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17).

Суд не бере до уваги твердження позивача про умисне нехтування відповідачем обов`язком зі сплати аліментів, як однією з підстав для висновку про ухилення останнім від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, адже наявність відповідної заборгованості, про яку зазначено у позові (70 527,39 грн. станом на 31 травня 2023 року), спростовується інформацією, наданою Васильківським відділом ДВС в Обухівському районі Київської області.

На даний час, як пояснили сторони, позивачем не вживаються заходи щодо примусового стягнення аліментів на дитину.

Більше того, наведені обставини не можуть свідчити про свідоме ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини, оскільки стягнення аліментів є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення, та не є достатньою підставною для позбавлення відповідача батьківських прав у відповідності до змісту статті 164 СК України.

Крім того, оцінивши висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, затверджений рішенням виконавчого комітету Васильківської міської ради від 03 грудня 2024 року № 637, суд зазначає, що останній не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьків батьківських прав.

Згідно з положеннями частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.

Самі по собі встановлені факти, що батько недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечує її матеріально чи бере участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків, тощо.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

При цьому у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Суд вважає за необхідне зазначити, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивач не довів і не надав суду доказів, у чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька батьківських прав.

Суд наголошує на тому, що позбавлення батьківських прав є втручанням у приватне і сімейне життя, а в даній ситуації таке втручання не є виправданим і пропорційним, оскільки матеріали справи не свідчать про умисне свідоме невиконання чи недобросовісність виконання відповідачем своїх обов`язків, відсутні будь-які беззаперечні докази його винної поведінки стосовно дитини.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити.

Разом з тим, з метою захисту інтересів малолітньої дитини, суд вважає за необхідне попередити відповідача про неприпустимість в подальшому порушення з його боку батьківських обов`язків щодо малолітнього сина та про можливі наслідки у разі неналежного виконання батьківських обов`язків у виді позбавлення батьківських прав.

У контексті обставин цієї справи відповідачеві належить змінити ставлення і до власного життя, аби бути здатним виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Керуючись статтями 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

залишити позов ОСОБА_1 без задоволення.

Попередити ОСОБА_2 про неприпустимість порушення батьківських обов`язків щодо його малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та про можливі наслідки у разі їх неналежного виконання у виді позбавлення батьківських прав.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 21 серпня 2025 року.

Суддя О.В. Попович