Справа №461/5014/24
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 серпня 2025 року Галицький районний суд м. Львова
в складі: головуючої судді Волоско І.Р.
секретар судового засідання Старовецька С.І.
за участю: прокурора Вовк М.І.
представника відповідача Хром`як У.В.
представника третьої особи Качараби П.С.
представника третьої особи Горєлової І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфатеррабуд», Товариства з обмеженою відповідальністю «Віта Девелопмент», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Міністерство культури та стратегічних комунікацій України, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю, Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, про припинення речових прав, усунення перешкод у користуванні землею, -
в с т а н о в и в :
Керівник Галицької окружної прокуратури міста Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради звернувся із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфатеррабуд», Товариства з обмеженою відповідальністю «Віта Девелопмент», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Міністерство культури та стратегічних комунікацій України, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю, Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, про припинення речових прав, усунення перешкод у користуванні землею.
В обґрунтування внесеного позову покликається на наступні обставини.
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова 18.09.2015 затверджено мирову угоду у справі №462/5960/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном та визнання права власності, за умовами якої визнано за ОСОБА_5 право власності на самочинно збудований багатоквартирний житловий будинок з нежитловими приміщеннями на АДРЕСА_1 , загальною площею 3027,2 кв.м.
На підставі зазначеної ухвали за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на об`єкти нерухомого майна на АДРЕСА_1 , зокрема на квартири та нежитлові приміщення, які знаходяться у даному будинку.
У подальшому, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 створено ТОВ «Альфатеррабуд» та сформовано його статутний капітал за рахунок внесення ОСОБА_5 об`єктів самочинного будівництва.
13.04.2016 до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені відомості про державну реєстрацію права власності ТОВ «Альфатеррабуд» на наступні об`єкти нерухомого майна на АДРЕСА_1 , зокрема: квартири під номерами: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_18 , АДРЕСА_19 , АДРЕСА_20 , АДРЕСА_21 , АДРЕСА_22 ; гаражі під номерами: 1, 2, 3, 4, 6; приміщення під номером 5.
20.05.2016 за ТОВ «Альфатеррабуд» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_23 .
Окрім цього, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені відомості про державну реєстрацію права власності ТОВ «Альфатеррабуд» на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 під літерами: II; ІІІ; IV; V; VI; VII; VIII; IX; X; XI; XII; XIII; XV; XVI; XXII; XVIII; XIX; XX; XXI; XVII; XXIII; XXIV; XXV.
Внаслідок передачі вищевказаних об`єктів до статутного капіталу ТОВ «Альфатеррабуд» та проведення реєстраційних дій, право власності ОСОБА_5 на ці об`єкти припинилось.
В подальшому відбулось відчуження частини квартир та нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1 , а частина об`єктів нерухомого майна залишились у власності ТОВ «Альфатеррабуд».
12.05.2016 Апеляційний суд Львівської області у справі №462/5960/15 скасував ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 18.09.2015 про затвердження мирової угоди та направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, мотивуючи тим, що відсутні докази, які б підтверджували наявність у сторін, зокрема у ОСОБА_5 майнових прав на багатоквартирний будинок на АДРЕСА_1 , а також доказів відведення земельної ділянки для його будівництва, а 10.06.2016 Залізничний районний суд м. Львова у справі №462/5960/15-ц за заявою (представника сторони позивача) закрив провадження у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод в користуванні майном та визнання права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач зазначає, що власником самовільно захопленої земельної ділянки, на якій самочинно збудовано багатоквартирний будинок на АДРЕСА_1 , є Львівська міська рада, яка не надавала право на забудову земельної ділянки у визначеному законом порядку. Спірний будинок збудовано без отримання вихідних даних на проектування та будівництво об`єктів, без отримання дозвільної документації на право виконання підготовчих/будівельних робіт; будинок не прийнятий у встановленому законом порядку до експлуатації компетентними органами.
Вказане призвело до самовільного захоплення земельної ділянки комунальної власності, завершення самочинного будівництва спірного об`єкта у межах історичного ареалу міста Львова, буферної зони ЮНЕСКО, внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію речових прав на цей об`єкт за відповідачами. В той же час, у відповідачів не виникало й не могло виникнути права власності на самочинне будівництво, оскільки ТОВ «Альфатеррабуд» не вправі було його відчужувати, зокрема як окремі об`єкти нерухомого майна (квартири).
Позивач зазначає, що така самовільна забудова землі комунальної власності, без набуття її у визначеному законом порядку у власність чи користування, порушує права територіальної громади на володіння, користування, розпорядження своїм майном.
Прокурори Байтала Ю.В., ОСОБА_8 в судовому засіданні позовну заяву підтримали з підстав, викладених у ній, та просили задовольнити вимоги.
Представник позивача Львівської міської ради - Шевченко М.І. в судовому засіданні подану заяву підтримала та просила задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Хром`як У.М. позов зперечила з підстав, викладених у відзиві (т.2 а.с.137-151).
Зокрема, вказує на те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем та власником квартири АДРЕСА_23 ; право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру ніким не оспорювалось.
Також звертає увагу на те, що прокурором не обґрунтовано підстави звернення до суду від імені суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, з наданням належних доказів, які би підтверджували встановлення прокурором наявності підстав для представництва у відповідності до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
Окрім цього, представник відповідача зазначає, що ТзОВ «Альфатеррабуд» є власником житлових і нежитлових приміщень будинку по АДРЕСА_1 з 13.04.2016 р., а тому вважає, що спливли строки позовної давності, що є підставою для відмови у позові.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також представники відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфатеррабуд», Товариства з обмеженою відповідальністю «Віта Девелопмент» в судове засідання не з`явилися, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, наслідки неявки.
Представник третьої особи Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради Шевченко М.І. в судовому засіданні позов підтримала, вказавши, що самочинне будівництво здійснено в межах історичного ареалу міста Львова. Звертає увагу на те, що до управління не надходило звернень стосовно отримання висновку щодо відповідних програм та проектів містобудівних, архітектурних і ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на об`єкті за адресою: АДРЕСА_1 . Відтак, самочинне будівництво багатоквартирного будинку в межах історичного ареалу, на АДРЕСА_1 здійснено всупереч положень ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №318 від 13.03.2002.
Представники третьої особи Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Качараба П.С., Романів М.М. в судовому засіданні позов підтримали, зазначили, що дозвільних документів на право виконання підготовчих або будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 Інспекція не реєструвала; згідно з даними порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва в Реєстрі будівельної діяльності відсутня інформація про наявність документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.
Представник третьої особи Міністерства культури та стратегічних комунікацій України Горєлова І.М. позов підтримала. Зазначила, що самочинне будівництво здійснено в межах буферної зони всесвітньої спадщини ЮНЕСКО. При цьому, за результатами перевірки електронної бази документообігу МКІП не виявлено документів дозвільно-погоджувального характеру щодо проектів містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт, внаслідок будівництва багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Водночас, не виявлено фактів інформування Міжурядового комітету з охорони всесвітньої культурної і природної спадщини про наміри здійснити містобудівні перетворення в межах його буферної зони внаслідок будівництва багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Заслухавши пояснення учасників, дослідивши докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до п.8 ч.2ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На вказаній земельній ділянці ділянці збудовано багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 .
18.09.2015 ухвалою Залізничного районного суду м. Львова затверджено мирову угоду у справі №462/5960/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном та визнання права власності, за умовами якої визнано за ОСОБА_5 право власності на самочинно збудований багатоквартирний житловий будинок з нежитловими приміщеннями на АДРЕСА_1 , загальною площею 3027,2 кв.м.
25.09.2015 ухвала набрала законної сили.
У подальшому, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 створено ТОВ «Альфатеррабуд» та сформовано його статутний капітал за рахунок внесення ОСОБА_5 об`єктів самочинного будівництва (квартир, гаражів, нежитлових приміщень на АДРЕСА_1 ).
13.04.2016 до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені відомості про державну реєстрацію права власності ТОВ «Альфатеррабуд» на наступні об`єкти нерухомого майна на АДРЕСА_1 , зокрема: квартири під номерами: АДРЕСА_2 , 2, АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_18 , АДРЕСА_19 , АДРЕСА_20 , АДРЕСА_21 , АДРЕСА_22 ; гаражі під номерами: 1, 2, 3, 4, 6; приміщення під номером 5.
Окрім цього, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені відомості про державну реєстрацію права власності ТОВ «Альфатеррабуд» на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 під літерами: II; ІІІ; IV; V; VI; VII; VIII; IX; X; XI; XII; XIII; XV; XVI; XXII; XVIII; XIX; XX; XXI; XVII; XXIII; XXIV; XXV.
20.05.2016 за ТОВ «Альфатеррабуд» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_23 .
Внаслідок передачі вищевказаних об`єктів до статутного капіталу ТОВ «Альфатеррабуд» та проведення реєстраційних дій, право власності ОСОБА_5 на ці об`єкти припинилось.
01.02.2024 на підставі договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_13 відчужила квартиру АДРЕСА_23 у власність ОСОБА_1 .
У подальшому, на підставі рішення засновника ТОВ «Віта Девелопмент» від 06.09.2018, протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Віта Девелопмент» від 19.12.2018, акта приймання-передачі нерухомого майна від 19.12.2018 квартира АДРЕСА_22 та гараж № НОМЕР_5 за адресою: АДРЕСА_1 , були внесені ОСОБА_14 до статутного капіталу ТОВ «Віта Девелопмент» та зареєстровано право власності на такі об`єкти за цим товариством.
Інші об`єкти нерухомого майна залишились у власності ТОВ «Альфатеррабуд».
Інформація про проведенні реєстраційні дії з самочинним будівництвом та реєстрацію речових прав на таке майно підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
12.05.2016 Апеляційний суд Львівської області у справі №462/5960/15 скасував ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 18.09.2015 про затвердження мирової угоди та направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд вказав про відсутність доказів, які б підтверджували наявність у сторін, зокрема у ОСОБА_5 майнових прав на багатоквартирний будинок на АДРЕСА_1 , а також доказів відведення земельної ділянки для його будівництва.
10.06.2016 Залізничний районний суд м. Львова у справі №462/5960/15-ц за заявою (представника сторони позивача) закрив провадження у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод в користуванні майном та визнання права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 .
06.03.2017 Львівська місцева прокуратура №1 в інтересах держави в особі Львівської міської ради звернулась до Галицького районного суду м. Львова з позовною заявою до ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Барбуляк Х.М., третя особа ОСОБА_6 про визнання недійсними та скасування рішення загальних зборів засновників ТОВ «Альфатеррабуд», оформлених протоколом від 12.04.2016, скасування рішення приватного нотаріуса Барбуляк Х.М. про державну реєстрацію прав та обтяжень, визнання недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно - об`єкти самочинного будівництва на АДРЕСА_1 .
29.06.2022 Галицький районний суд м. Львова за результатом розгляду справи №416/1815/17 прийняв рішення, яким задоволив позов прокуратури.
24.10.2022 Львівський апеляційний суд за результатом розгляду апеляційної скарги ТзОВ «Альфатеррабуд», скасував рішення Галицького районного суду м. Львова у справі №461/1815/17 від 29.06.2022 та постановив нове, яким відмовив у задоволенні позову. Рішення суду апеляційної інстанції було оскаржене прокуратурою в касаційному порядку.
26.04.2023 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду справи №461/1815/17 частково задовольнив касаційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури. Постанову Львівського апеляційного суду від 24.10.2022 у частині скасування рішення суду першої інстанції про закриття провадження у справі у частині позовних вимог до ОСОБА_5 скасував, рішення Галицького районного суду м. Львова від 29.06.2022 у цій частині залишив у силі. У іншій частині постанову Львівського апеляційного суду від 24.10.2022 залишив без змін.
Так, у постанові від 26.04.2023 у справі №416/1815/17 Верховний Суд зазначив, що у даному випадку скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно (самочинне будівництво) на АДРЕСА_1 , не є ефективним способом захисту порушених прав власника земельної ділянки Львівської міської ради, на якій розміщений спірний об`єкт.
Верховний Суд зазначив, що за обставин, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки шляхом знесення усіх об`єктів, зокрема й самочинного будівництва, навіть у разі його державної реєстрації, здійсненого не власником або без його згоди.
Відтак, обставини щодо самовільного зайняття земельної ділянки комунальної власності та самовільного будівництва спірного об`єкта підтверджуються ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.05.2016 (справа №462/5960/15), вироком Галицького районного суду м. Львова від 27.09.2016 (справа №461/4520/16-к), рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04.07.2018 (справа №461/936/17).
Позивач зазначає, що власником самовільно захопленої земельної ділянки, на якій самочинно збудовано спірний будинок, є Львівська міська рада, яка у визначеному законом порядку право на забудову земельної ділянки не надавала.
Будинок збудований без отримання від компетентних органів вихідних даних (містобудівних умов та обмежень) на проектування об`єкта будівництва, дозвільних документів, які надають право виконувати будівельні роботи, документа, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.
Виконання будівельних робіт з порушенням містобудівного законодавства порушує інтереси держави та територіальної громади м. Львова, а проведення державної реєстрації права власності на об`єкти самочинного будівництва, які збудовані всупереч Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», без прийняття цих об`єктів в експлуатацію компетентними органами не може використовуватись як засіб легалізації неправомірної поведінки замовників будівництва та спосіб узаконення таких об`єктів.
Статтею 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Частиною 2 ст. 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва, створення майна (ч. 3 ст. 331 ЦК України).
Частиною 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (Закон №3038-VI від 17.02.2011) передбачено, що замовник має право виконувати будівельні роботи після видачі органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт.
Частиною 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію забороняється.
Згідно ч. 9 ст. 39 Закону №3038-VI від 17.02.2011, зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою для оформлення права власності на такий об`єкт.
Листом від 31.01.2024 Інспекцією ДАБК повідомлено, що дозвільних документів на право виконання підготовчих або будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 Інспекція не реєструвала.
Згідно з даними порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва в Реєстрі будівельної діяльності відсутня інформація про наявність документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.
Разом з тим, Інспекцією повідомлено про встановлені порушення містобудівного законодавства, внаслідок виконання будівельних робіт на вул. Снопківській, 18А ум. Львові.
Окрім цього, листом від 15.02.2024 Управлінням архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради повідомлено, що вихідні дані на проектування (містобудівні умови та обмеження, будівельний паспорт, архітектурно-планувальне завдання) на виконання будівельних робіт (на нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт, тощо) двадцяти трьох квартирного житлового будинку з нежитловими приміщеннями на АДРЕСА_1 не надавалися.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
У пункті 4 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.
Будівництвом об`єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об`єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку.
Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.
Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VI дозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.
Під проектом слід розуміти залежно від категорії об`єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України № 687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону № 3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону.
У постанові Верховного Суду України від 19.04.2017 (справа №6-129цс17) зазначено, що у положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо цей об`єкт:
1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети;
2) збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту;
3) збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Таким чином, оскільки багатоквартирний будинок з нежитловими приміщеннями на АДРЕСА_1 зведено на самовільно зайняті земельній ділянці комунальної власності без отримання вихідних даних на проектування та будівництво об`єкта, без дозволу на виконання будівельних робіт, без прийняття об`єкта до експлуатації, то такий об`єкт є самочинним будівництвом згідно ч. 4 ст. 376 ЦК України.
Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.
Пунктом 77 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 передбачено, що державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться за наявності відомостей про технічні характеристики такого закінченого будівництвом об`єкта, про прийняття його в експлуатацію та про присвоєння адреси.
Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.
При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15.
Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має (п. 5.9 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.11.2023 у справі №910/7987/22).
Частиною 2 ст. 376 ЦК України визначено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Відповідно до п. 6 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.07.2020 у справі № 755/3782/17 зазначено: «законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.
Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дає підстави вважати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
При цьому формулювання статті 376 ЦК України виключає можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.
Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень ч. 4 цієї статті».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.11.2021 у справі №466/8649/16-ц зазначено, що: «хоча на спірне майно (самочинне будівництво) і зареєстроване право власності як на об`єкт нерухомого майна, останнє не є таким об`єктом, оскільки не встановлено введення його в експлуатацію. Спірне майно є лише сукупністю будівельних матеріалів» (пункт 5.17 Постанови від 09.11.2021).
Відтак, оскільки спірний будинок є самочинним будівництвом, збудований без дозвільних документів, не введений в експлуатацію у визначеному законом порядку, то внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речові права на такий об`єкт не відповідає положенням ст.ст. 34, 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 77 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015, статтям 331, 376 ЦК України.
Зміст приписів ст.376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти, про що зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 у справі №680/214/16-ц.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.11.2023 (справа №910/7987/22) суд зазначив, що принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89)) передбачає, що відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 100)). Фактичне володіння нерухомим майном здійснюється шляхом оголошення в реєстрі права на нерухоме майно. Володіння, оголошення (як і будь-який факт) не можуть бути скасовані. Тому вимога скасувати державну реєстрацію права власності не відповідає належному способу захисту. Також не відповідає належному способу захисту вимога про припинення права власності позивача, оскільки позивач вважає, що право власності відповідача не виникало взагалі відповідно до ч.2 ст. 376 Цивільного кодексу України (як і сам спірний об`єкт не виник як об`єкт права власності). Такі висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 19.04.2023 у справі № 904/7803/21 (пункти 6.43, 6.44) та у постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 916/959/22.
Крім того, як встановлено судами, жодному з відповідачів не належало право власності на об`єкт нерухомості. Більше того, право власності на цей об`єкт саме як на об`єкт нерухомого майна не належало і не належить жодній особі, оскільки спірне майно не є об`єктом нерухомого майна. Тому також і з цієї причини право власності відповідачів на це майно не може бути припинено судовим рішенням (пункт 5.26 постанови від 01.11.2023).
Позовні вимоги про скасування рішень державних реєстраторів з одночасним припиненням права власності відповідачів не відповідають належному способу захисту (пункт 5.26 постанови від 01.11.2023).
Натомість, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 19.04.2023 у справі №904/7803/21 (пункт 6.45) та постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 916/959/22, належному способу захисту відповідає вимога про припинення володіння відповідача відповідним правом; судове рішення про задоволення таких позовних вимог є підставою для внесення до Державного реєстру запису про відсутність права; якщо на відповідний об`єкт, право на який не може бути зареєстроване за жодним суб`єктом, був відкритий розділ Державного реєстру прав, таке судове рішення є також підставою для закриття розділу Державного реєстру прав на цей об`єкт. При цьому відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду (постанова від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.28)) судове рішення, ухвалене у справі, ні за яких обставин не може бути протиставлене особі, яка не брала участі у цій справі (пункт 5.28 постанови від 01.11.2023).
Як було встановлено судом, спірний будинок збудований без будь-яких дозвільних документів, які дають право виконувати будівельні роботи, із самовільним захопленням земельної ділянки, яка належить Львівській міській раді.
Отже , у відповідачів не виникало й не могло виникнути права власності на самочинне будівництво, оскільки ТОВ «Альфатеррабуд» не вправі було його відчужувати, зокрема як окремі об`єкти нерухомого майна (квартири).
Частиною 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.
Щодо порушень законодавства у сфері охорони культурної спадщини суд зазначає наступне.
Статтею 54 Конституції України визначено, що культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.
На виконання Указу Президента України №603 від 02.07.1997 «Про збереження історичної забудови в центральній частині м. Львова», Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову №266 від 15.11.1997 «Про комплексну програму збереження історичної забудови м. Львова», якою уповноважено Львівську обласну державну адміністрацію та виконавчий комітет Львівської міської ради реалізовувати вказану програму, у зв`язку з чим до Організації Об`єднаних Націй з питань освіти, науки і культури (далі ЮНЕСКО) подано матеріали для внесення історичного центру міста Львова до Списку всесвітньої спадщини.
30.11.1998 на 22-й конференції Комітету світової спадщини ЮНЕСКО ансамбль історичного центру Львова внесено до Списку всесвітньої спадщини Конвенції про охорону всесвітньої культурної та природної спадщини (об`єкт № 865).
Відповідно до ч. 4 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», з метою захисту традиційного характеру середовища населених місць вони заносяться до Списку історичних населених місць України. Список історичних населених місць України за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, затверджується Кабінетом Міністрів України.
26.07.2001 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №878 «Про затвердження Списку історичних населених місць України», відповідно до якого включено місто Львів.
Частиною 4 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що у кожному історичному населеному місці визначається один або більше історичний ареал. Межі та режими використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на територіях історичних ареалів населених місць визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідною науково-проектною документацією, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.
Згідно з абз. 1 ч.3 ст. 37-2 Закону України «Про охорону культурної спадщини» проведенню містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт па об`єкті всесвітньої спадщини, його території, в буферній зоні передує інформування Комітету всесвітньої спадщини ЮНЕСКО.
Рішеннями виконавчого комітету Львівської міської ради №1311 від 09.12.2004 та №924 від 22.10.2021 визначено межі історичного ареалу міста Львова та зони регулювання забудови.

Даним рішенням передбачено, що проектну документацію на будівництво, реконструкцію будівель і споруд у межах історичного ареалу виготовляти на підставі опрацьованого і погодженого у встановленому порядку історико-архітектурного містобудівного обґрунтування. Нове будівництво в історичному ареалі проводити згідно з вимогами до ведення будівництва у межах історичного ареалу (п.V історико-архітектурного опорного плану, опрацьованого інститутом «Укрзахідпроектреставрація»).

Розташування спірного об`єкта в межах історичного ареалу міста Львова, буферної зони ЮНЕСКО, а також відсутність погоджень на виконання будівельних робіт підтверджується листом Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради від 09.02.2024, листом Міністерства культури та інформаційної політики України від 01.02.2024.

Наказом Міністерства культури та інформаційної політики України №35 від 22.01.2024, затверджено науково-проектну документацію «Історико архітектурний опорний план м. Львова, який визначає межі і режими використання території історичного ареалу міста Львова.

За даними Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради самочинне будівництво здійснено в межах історичного ареалу міста Львова.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» історичний ареал населеного місця це частина населеного місця, що зберегла об`єкти культурної спадщини і пов`язані з ними розпланування та форму забудови, які походять з попередніх періодів розвитку, типові для певних культур або періодів розвитку.

Пунктом 7 Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №318 від 13.03.2002 (надалі по тексту Порядок) визначено, що збереження традиційного характеру середовища історичних ареалів, охорона і раціональне використання розташованих в їх межах нерухомих об`єктів культурної спадщини, збереження її містоформуючої ролі є пріоритетним напрямом містобудівної діяльності в межах історичних ареалів.

Відповідно до п. 10 Порядку, історичний ареал є спеціально виділеною у населеному місці територією історико-культурного значення із затвердженими межами, яка повинна фіксуватися в усіх землевпорядних і містобудівних документах та розглядатися як специфічний об`єкт містобудівного проектування.

Згідно з п. 14 Порядку, в охоронних зонах здійснюється реставрація та реабілітація пам`яток, забезпечується охорона традиційного характеру середовища, усунення споруд і насаджень, які порушують традиційний характер середовища, відтворення втрачених цінних об`єктів. Нове будівництво можливе тільки у виняткових випадках за проектами, погодженими в порядку, визначеному законодавством.

Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що до повноважень виконавчого органу міської ради відповідно до їх компетенції у сфері охорони культурної спадщини належить: забезпечення виконання цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини на відповідній території (п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону №1805-III); забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження (п. 5 ч. 2 ст. 6 Закону №1805-III); надання висновків щодо відповідних програм та проектів містобудівних, архітектурних і ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт в історичних ареалах населених місць (п. 7 ч. 2 ст. 6 Закону №1805-III); видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам`яток місцевого значення, припинення робіт на цих пам`ятках, їх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом дозволів або з відхиленням від них (п. 9 ч. 2 ст. 6 Закону №1805-III ).

Відповідно до Положення про управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, затверджене рішенням виконкому №483 від 29.03.2024, управління є виконавчим органом Львівської міської ради, підзвітним і підконтрольним міській раді, виконавчому комітету міської ради, Львівському міському голові і підпорядкованим керуючому справами виконкому.

Основними завданнями управління є: забезпечення виконання вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини», інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини на території Львівської міської територіальної громади.

До компетенції управління належить видання розпоряджень та приписів щодо охорони об`єктів культурної спадщини, припинення робіт на цих об`єктах, їх територіях та у зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених Законом України «Про охорону культурної спадщини», дозволів або з відхиленням від них; складання протоколів про адміністративні правопорушення та формування адміністративних справ у сфері охорони культурної спадщини.

Згідно з ч. 6 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», забудова територій історичних ареалів населених місць здійснюється відповідно до визначених або встановлених цим Законом режимів використання.

Відповідно до ч. 7 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (яка була чинною до 01.01.2023) у межах історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Листом від 09.02.2024 Управління історичного середовища Львівської міської ради повідомлено, що до управління не надходило звернень стосовно отримання висновку щодо відповідних програм та проектів містобудівних, архітектурних і ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на об`єкті за адресою: м. Львів, вул. Снопківська, 18А.

Відтак, самочинне будівництво багатоквартирного будинку в межах історичного ареалу, на АДРЕСА_1 здійснено всупереч положень ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №318 від 13.03.2002.

Відтак, доводи представника відповідача, що здійснення самочинного будівництва спірного будинку без отримання погоджень від уповноважених органів по охороні культурної спадщини не порушило законодавство є безпідставними і не відповідають фактичним обставинам справи.

Окрім цього, за даними Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, самочинне будівництво здійснено в межах буферної зони всесвітньої спадщини ЮНЕСКО.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини», буферна зона це територія навколо об`єкта всесвітньої спадщини, що забезпечує охорону цілісності та автентичності видатної універсальної цінності цього об`єкта та у межах якої встановлюється відповідний режим використання.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», з метою забезпечення збереження видатної універсальної цінності об`єктів всесвітньої спадщини навколо них встановлюються буферні зони.

Згідно п. 2 Порядку інформування Міжурядового комітету з охорони всесвітньої культурної і природної спадщини про наміри здійснити містобудівні перетворення на території об`єкта культурної спадщини, включеного до Списку всесвітньої спадщини, та/або в межах його буферної зони, затвердженого наказом Міністерства культури України 20.04.2018 № 345, містобудівні перетворення - нове будівництво, реконструкція, реставрація, земляні роботи, ландшафтні перетворення на території об`єкта всесвітньої спадщини та/або в межах його буферної зони.

Пунктом 3 Порядку передбачено, що для забезпечення інформування Комітету всесвітньої спадщини ЮНЕСКО замовник містобудівних перетворень подає до Мінкультури інформацію у чотирьох примірниках, два з яких складено українською мовою, два - англійською або французькою мовою, в письмовій формі та на електронних носіях, що включає: - стислу характеристику містобудівного перетворення (функціональне призначення, обґрунтування місця розміщення, запланована дата початку робіт, основні техніко-економічні показники (площа, об`єм, загальна висота в метрах від рівня денної поверхні землі, а також згідно з Балтійською системою висот до вищої точки споруди, кадастровий план відповідної земельної ділянки)); - опис буферної зони в межах п`ятиста метрів навколо запланованого містобудівного перетворення; - оцінку впливу на видатну універсальну цінність об`єкта всесвітньої спадщини, у тому числі з візуальним 3D-моделюванням; - результати попередніх інженерних, геологічних, архівних, археологічних досліджень, результати обстежень, пов`язаних з територією запланованого містобудівного перетворення (за наявності);- відомості про проведені консультації з громадськістю щодо запланованого містобудівного перетворення (за наявності); - відображення локації об`єкта на топографічній карті території об`єкта всесвітньої спадщини та його буферної зони; - інформація органу управління об`єктом всесвітньої спадщини щодо відповідності запланованих містобудівних перетворень плану управління об`єктом всесвітньої спадщини та/або режиму використання його буферної зони (за наявності затвердженого плану управління об`єктом всесвітньої спадщини); - інші відомості за наявності.

Відповідно до п. 14 ст. 5 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, належить погодження програм та проектів містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на пам`ятках національного значення, їх територіях, в історико-культурних заповідниках, на історико-культурних заповідних територіях, у зонах охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, а також програм і проектів, реалізація яких може позначитися на об`єктах культурної спадщини.

У пункті 1 Положення про Міністерство культури та інформаційної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2019 №885 визначено, що Міністерство є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.

Міністерство погоджує програми та проекти містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт в історичних ареалах населених місць, а також програми та проекти, реалізація яких може позначитися на об`єктах культурної спадщини, а також видає дозволи на проведення земляних робіт в історичних ареалах населених місць (пункти 98, 98-2 Положення).

Згідно ч. 6 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», забудова територій буферних зон населених місць здійснюється відповідно до визначених або встановлених цим Законом режимів використання.

Листом від 01.02.2024 Міністерство культури та інформаційної політики України повідомило, що за результатами перевірки електронної бази документообігу МКІП не виявлено документів дозвільно-погоджувального характеру щодо проектів містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт, внаслідок будівництва багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Водночас, фактів інформування Міжурядового комітету з охорони всесвітньої культурної і природної спадщини про наміри здійснити містобудівні перетворення в межах його буферної зони внаслідок будівництва багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не виявлено.

Вищенаведені обставини свідчать, що самочинне будівництво багатоквартирного будинку з нежитловими приміщеннями на АДРЕСА_1 здійснено в межах буферної зони об`єкта всесвітньої спадщини ЮНЕСКО, всупереч вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини», Порядку інформування Міжурядового комітету з охорони всесвітньої культурної і природної спадщини, без погодження центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, без інформування Міжурядового комітету з охорони всесвітньої культурної і природної спадщини.

Прокуратурою виявлено, що самочинне будівництво здійснено на земельній ділянці комунальної власності.

Статтями 13, 14 Конституції України, ст. 373 ЦК України визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 142 Конституції України, ч. 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», земля є матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 5 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 20 Закону України «Про основи містобудування» визначено, що регулювання земельних відносин у містобудуванні здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Частинами 1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтею 375 ЦК України визначено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

У пункті 8 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» зазначено, що: «право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 ЗК)

Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26 - 32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», зокрема отримала вихідні дані на проектування та будівництво об`єкта, дозвільні документи на право виконання будівельних робіт».

Відповідно до ч. 4 ст. 375 ЦК України правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Частиною 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Відповідно до пунктів 17, 26 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК.

Притягнення особи до адміністративної чи кримінальної відповідальності за самочинне будівництво не позбавляє відповідні державні органи, органи місцевого самоврядування або осіб, права яких порушено самочинним будівництвом нерухомого майна, можливості пред`явити позов про перебудову чи знесення самовільно збудованого об`єкта нерухомості, а також про відшкодування витрат, пов`язаних із приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; припинення правовідношення;

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Частинами 1, 2 ст. 386 ЦК України визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Частиною 2 ст. 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (ч. 3 ст. 152 ЗК України).

Частиною 1 ст. 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Частиною 2 ст. 212 ЗК України визначено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (ч. 3 ст. 212 ЗК України).

Судами під час розгляду справ (№462/5960/15-ц; №461/4520/16-к; №461/936/17; №416/1815/17) щодо самовільного захоплення землі та самочинного будівництва будинку з нежитловими приміщеннями встановлено, що багатоквартирний будинок на АДРЕСА_1 збудовано без отримання вихідних даних на проектування та будівництво об`єктів, без отримання дозвільної документації на право виконання підготовчих/будівельних робіт; будинок не прийнятий у встановленому законом порядку до експлуатації компетентними органами.

Внаслідок самочинного будівництва самовільно захоплено земельну ділянку комунальної власності площею 0,01627 га, яка не відводилась у встановленому законом порядку для будівництва такого об`єкта.

Враховуючи положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, вищевказані обставини не підлягають доказуванню.

Відтак, оскільки самовільно зайнята земельна ділянка площею 0,01627 га, на якій самочинно збудовано багатоквартирний будинок, є комунальною власністю, то Львівська міська рада має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном.

Верховний Суд у постанові від 01.07.2020 у справі №755/3782/17 за позовом прокурора, пред`явленого в інтересах держави в особі міської ради про знесення самочинно збудованого майна та повернення земельної ділянки зазначив, що згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням володіння. При цьому право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення діями відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цього права із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.

У п. 5.12; 5.17 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.11.2023 (справа №910/7987/22) суд зазначив, що: реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу положень законодавства та приписів ч.2 ст. 376 Цивільного кодексу України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень ч. 4 ст. 376 ЦК України», зокрема щодо знесення самочинного будівництва.

Хоча на спірне майно і зареєстроване право власності як на об`єкт нерухомого майна, останнє не є таким об`єктом, оскільки не встановлено введення його в експлуатацію.

Правовий висновок про те, що зміст приписів ст. 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 у справі №680/214/16-ц.

У пунктах 5.34 5.37, 5.39 постанови Верховного Суду від 01.11.2023 (справа №910/7987/22) зазначено, що вимоги, спрямовані на знесення об`єктів самочинного будівництва, є різновидом негаторного позову, передбаченого ст. 391 ЦК України, згідно з якою власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що сам по собі факт державної реєстрації без наявності відповідних правових підстав, передбачених законодавством, не тягне за собою легітимізацію самочинно збудованого майна.

Коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки.

Щодо вимоги, яка спрямована на звільнення земельної ділянки територіальної громади від майна Відповідача, то остання також є різновидом негаторного позову, передбаченого статтею 391 Цивільного кодексу України, згідно з якою власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відтак, виконання будівельних робіт на самовільно зайнятій земельні ділянці комунальної власності з порушенням містобудівного законодавства порушує інтереси держави та територіальної громади міста Львова, а проведення державної реєстрації права власності на об`єкти самочинного будівництва, які збудовані всупереч Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», без прийняття цих об`єктів в експлуатацію компетентними органами, не може використовуватись як засіб легалізації неправомірної поведінки замовників будівництва та спосіб узаконення таких об`єктів.

Внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію права власності на самочинне будівництво, у силу приписів ч. 2 ст. 376 ЦК України, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного, з метою застосування положень ч. 4 ст. 376 ЦК України щодо його знесення.

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Разом з цим, даною статтею передбачено, що власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 (справа №916/1174/22) зазначено наступне: Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що стаття 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю (п.86 Постанови від 15.11.2023).

Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18). З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду висновує, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки. Разом із цим сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.

Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою. (пункти 87-90 постанови від 15.11.2023).

Відтак, самовільна забудова землі комунальної власності, без набуття її у визначеному законом порядку у власність чи користування, порушує права територіальної громади на володіння, користування, розпорядження своїм майном.

Не вжиття протягом тривалого часу Львівською міською радою та її виконавчими органами достатніх та ефективних заходів реагування на порушення права комунальної власності на землю внаслідок її самовільного захоплення та самочинного будівництва на ній багатоквартирного будинку з нежитловими приміщеннями свідчить про порушення інтересів держави та наявність правових підстав для зварення прокурора до суду з позовом, в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Так, щодо правових підстав представництва прокурором інтересів держави, суд зазначає наступне.

Статтею 131-1 Конституції України передбачено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прокуратуру», прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

За приписами ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

Частиною 4 ст. 56 ЦПК України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У постанові Верховного Суду у справі № 910/11919/17 від 17.10.2018 зазначено, що існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) Європейський суд з прав людини висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить не неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Крім цього, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № З-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «Інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (н. З мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 у справі № 906/240/18, від 08.02.2019 у справі №915/20/18.

Охоронюваний державою суспільний, чи публічний інтерес є складовою державного інтересу та не розширяє повноваження прокуратури при здійсненні його захисту, а тільки конкретизує певну частину державного інтересу, яка за необхідності може бути захищена за ініціативою та участю прокуратури.

Поняття «державний інтерес» у сталій практиці Верховного Суду є оціночним поняттям, що охоплює широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються однозначній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом, апеляційною або касаційною скаргою.

Інтереси держави, за загальним правилом, охоплюють собою і суспільні (публічні) інтереси, оскільки основне покликання держави (стаття 3 Конституції України гарантує те, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави) - це максимально забезпечувати інтереси всіх соціальних груп для досягнення в суспільстві справедливості як найвищого блага.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, пункті 26 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

Також Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. пункт 27 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 справа №912/2385/18) зазначено, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу (п.76 постанови). Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк (п. 77 постанови). Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу (п. 80 постанови).

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, пункт 40; від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункт 8.37; від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 7.16; від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, пункт 10.17; від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, пункт 8.54; від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, пункт 8.16).

Прокуратурою встановлено, що з 2016 року міській раді та її виконавчим органам відомо про здійснення самочинного будівництва на АДРЕСА_1 .

Проте, ні міською радою, ні її виконавчими органами не вжито достатніх та ефективних заходів реагування на виявлені порушення закону, що призвело до самовільного захоплення земельної ділянки комунальної власності, завершення самочинного будівництва спірного об`єкта у межах історичного ареалу міста Львова, буферної зони ЮНЕСКО, внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію речових прав на цей об`єкт за відповідачами.

Разом з тим, міська рада звернулась до суду з позовом (справа №461/936/17) до фізичної особи відповідача ( ОСОБА_5 ), яка вже не була власником самочинно збудованого об`єкта. Протягом усього часу розгляду справи №461/936/17 міська рада не залучила до участі у справі осіб, щодо яких до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені відомості про реєстрацію речових прав на самочинне будівництво. Після прийняття судом рішення у справі №461/936/17 міська рада не вжила жодних заходів щодо його виконання та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки комунальної власності площею 0,01627 га з приведенням її у попередній стан.

Територіальна громада міста Львова, як власник території (земельної ділянки), на якій здійснено самочинне будівництво, делегувала Львівській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Частинами 1, 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону (ч.1 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про основи містобудування», містобудування (містобудівна діяльність) - це цілеспрямована діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, громадян, об`єднань громадян по створенню та підтриманню повноцінного життєвого середовища, яка включає прогнозування розвитку населених пунктів і територій, планування, забудову та інше використання територій, проектування, будівництво об`єктів містобудування, спорудження інших об`єктів, реконструкцію історичних населених пунктів при збереженні традиційного характеру середовища, реставрацію та реабілітацію об`єктів культурної спадщини, створення інженерної та транспортної інфраструктури.

Статтею 2 Закону України «Про основи містобудування» визначено, що головними напрямами містобудівної діяльності є: збереження пам`яток культурної спадщини; розвиток національних і культурних традицій в архітектурі і містобудуванні, забезпечення високих архітектурно-планувальних, функціональних і конструктивних якостей об`єктів містобудування, формування і реконструкція містобудівних ансамблів, кварталів, районів і ландшафтних комплексів, зон відпочинку та природних лікувальних ресурсів.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про основи містобудування» при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені:

- розробка проектів конкретних об`єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням норм і правил;

- розміщення і будівництво об`єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів;

- раціональне використання земель та територій для містобудівних потреб, підвищення ефективності забудови та іншого використання земельних ділянок;

- раціональне використання земель та територій для містобудівних потреб, підвищення ефективності забудови та іншого використання земельних ділянок;

- охорона культурної спадщини, збереження традиційного характеру середовища населених пунктів;

- урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій;

- урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва;

Статтею 7 Закону України «Про основи містобудування» визначено, що державне регулювання у сфері містобудування здійснюється, зокрема органами місцевого самоврядування.

Згідно ст. 8 Закону України «Про основи містобудування» державне регулювання у сфері містобудування полягає в:

- контролі за дотриманням законодавства у сфері містобудування, норм, вимог вихідних даних, затвердженої містобудівної документації та проектів конкретних об`єктів, раціональним використанням територіальних і матеріальних ресурсів при проектуванні та будівництві;

- контролі за дотриманням вимог щодо охорони культурної спадщини та збереженням традиційного характеру середовища населених пунктів;

Відповідно до ст. ст. 12, 14 Закону України «Про основи містобудування» місцеві ради вирішують інші питання у сфері містобудування відповідно до закону, а також можуть делегувати вирішення питань, що належать до їх компетенції, своїм виконавчим органам.

До компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належать:

- встановлення в межах своїх повноважень на відповідній території режиму використання та забудови земель, на яких передбачена перспективна містобудівна діяльність;

- надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок;

- надання (отримання, реєстрація), відмова у видачі чи анулювання (скасування) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю у випадках та відповідно до вимог, встановлених законом;

- організація охорони культурної спадщини;

Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» надалі по тексту - Закон № 3038-VI встановлені правові та організаційні основи містобудівної діяльності, спрямовані на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що суб`єктами містобудування є органи виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється, зокрема органами місцевого самоврядування.

До органів державного архітектурно-будівельного контролю належать виконавчі органи з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад.

Пунктами 6, 7 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що управління у сфері містобудівної діяльності та архітектурно-будівельного контролю здійснюється шляхом:

- контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, вимог будівельних норм і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об`єктів містобудування, проектної документації;

- надання (отримання, реєстрації), відмови у видачі чи анулювання (скасування) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів виконавчими органами з питань державного архітектурно-будівельного контролю міських рад населених пунктів.

19.06.2015 на виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень у сфері архітектурно-будівельного контролю та удосконалення містобудівного законодавства» ухвалою Львівської міської ради №4780 «Про створення інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові» з 01.09.2015 утворено інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові.

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №306 від 01.03.2024, затверджено Положення про Інспекцію, яким визначено, що Інспекція є виконавчим органом Львівської міської ради, який діє на правах самостійного управління. Інспекція є правонаступником прав та обов`язків Державної архітектурно-будівельної інспекції України (надалі Держархбудінспекції України) щодо здійснення переданих повноважень відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності України».

Основними завданнями Інспекції є здійснення відповідно до закону державного архітектурно-будівельного контролю, виконання дозвільних та реєстраційних функцій у сфері містобудівної діяльності.

Враховуючи вищенаведені положення Законів України «Про основи містобудування», «Про регулювання містобудівної діяльності», Львівська міська рада наділена повноваженнями та зобов`язана здійснювати контроль за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, вимог будівельних норм і правил, положень містобудівної документації при проектуванні та будівництві об`єктів, зокрема на землях комунальної власності.

Протягом тривалого часу (починаючи з 2016 року) міській раді та її виконавчим органом було відомо про здійснення самочинного будівництва на АДРЕСА_1 .

Попри це, ні міською радою, ні її виконавчими органами не вжито достатніх та ефективних заходів реагування на виявлені порушення закону, що призвело до самовільного захоплення земельної ділянки комунальної власності, завершення будівництва спірного об`єкта, внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію речових прав на цей об`єкт за відповідачами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 справа №912/2385/18) зазначено, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу (п.76 постанови).

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк (п. 77 постанови).

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу (п. 80 постанови).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.11.2021 (справа №461/1815/17) зазначено, що з 12.04.2016 саме ТОВ «Альфатеррабуд» було власником нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки і розташованого на ній нерухомого майна, визначеної у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, використаний Львівською міською радою спосіб захисту прав шляхом подання позову до ОСОБА_5 не привів би до реального поновлення прав територіальної громади на спірну земельну ділянку; прокурор обґрунтував наявність порушення інтересів держави незаконним набуттям ТОВ «Альфатеррабуд» права власності на спірне майно, яке розташоване на належній територіальній громаді земельній ділянці».

Самочинне будівництво є порушенням установлених державою правил та норм здійснення будівництва, що призводить до нераціональної забудови населених пунктів, невідповідності збудованих об`єктів нерухомості встановленим вимогам законодавства, що є порушенням прав територіальної громади, а також питань безпеки під час експлуатації вже збудованого об`єкта, екологічної та санітарно-епідеміологічної безпеки.

Земля, як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Територіальна громада міста Львова, як власник території (земельної ділянки), на якій здійснено самочинне будівництво, делегувала Львівській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

26.04.2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду справи №461/1815/17 за позовною заявою прокуратури в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_5 , ТОВ «Альфатеррабуд», приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М., третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_6 , ТОВ «ВІТА ДЕВЕЛОПМЕНТ», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними та скасування рішення загальних зборів товариства, скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їхніх обтяжень, визнання недійсним та скасування державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва на АДРЕСА_1 зазначив, що за обставин, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки шляхом знесення усіх об`єктів, зокрема й самочинного будівництва, навіть у разі його державної реєстрації, здійсненого не власником або без його згоди.

Після прийняття 26.04.2023 Верховним Судом постанови (у справі №461/1815/17), окружною прокуратурою в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» 15.05.2023 на адресу юридичного департаменту Львівської міської ради, 04.07.2023 та 09.11.2023 на адресу керуючого справами виконавчого комітету міської ради, 18.01.2024 на адресу міського голови міста Львова скеровувались запити про надання інформації про вжиті заходи реагування, внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки комунальної власності, самочинного будівництва на ній багатоквартирного будинку з нежитловими спорудами, а також відомостей про стан виконання рішення Галицького районного суду м. Львова у справі №461/936/17 за позовом міської ради про звільнення земельної ділянки.

У відповідь на вищевказані запити листом від 29.01.2024 юридичним департаментом повідомлено, що рішення Галицького районного суду м. Львова у справі №461/936/17 про звільнення земельної ділянки та приведення її у попередній стан неможливо було виконати, оскільки об`єкт самочинного будівництва на АДРЕСА_1 частково розміщений на земельній ділянці комунальної власності, а право власності в цілому на об`єкт було у ТОВ «Альфатеррабуд». Разом з тим, повідомлено, що виконавчий лист у справі №461/936/17 до виконання не скеровувався.

У відповіді юридичного департаменту зазначено, що Львівською міською радою здійснюється вивчення питання щодо підготовки позову до суду про звільнення земельної ділянки теперішніми власниками самочинного будівництва на АДРЕСА_1 .

Наведені обставини свідчать про те, що Львівська міська рада, володіючи інформацією з 2016 року про здійснення самочинного будівництва на АДРЕСА_1 , зокрема на земельній ділянці комунальної власності, звернулась до суду з позовом (справа №461/936/17) до фізичної особи відповідача ( ОСОБА_5 ), яка вже не була власником самочинно збудованого об`єкта.

Разом із цим, протягом усього часу розгляду справи №461/936/17 міська рада не залучила до участі у справі осіб, щодо яких до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені відомості про реєстрацію речових прав на самочинне будівництво.

Після прийняття судом рішення у справі №461/936/17 міська рада не вжила жодних заходів щодо його виконання та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки комунальної власності площею 0,01627 га з приведенням її у попередній стан.

Окрім цього, міська рада не вжила заходів для недопущення, а в подальшому усунення порушень законодавства у сфері культурної спадщини, внаслідок самочинного будівництва у межах історичного ареалу міста Львова та буферної зони ЮНЕСКО.

Відтак, протягом тривалого часу міська рада не вжила ефективних та достатніх заходів реагування на звільнення земельної ділянки комунальної власності від самочинно збудованого об`єкта.

Таким чином, не вжиття Львівською міською радою та її виконавчими органами протягом тривалого часу заходів реагування на самочинне будівництво в межах історичного ареалу міста Львова, буферної зони ЮНЕСКО, на земельній ділянці комунальної власності свідчить про бездіяльність органу місцевого самоврядування та наявність правових підстав для вжиття прокуратурою заходів представницького характеру в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та звернення до суду з даним позовом.

Представник відповідача вважає, що позивачем було обрано неправильний спосіб захисту.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; припинення правовідношення; Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як встановлено прокуратурою та не спростовано стороною відповідача, спірний будинок є самочинним будівництвом, збудований без дозвільних документів, не введений в експлуатацію у визначеному законом порядку.

У відповідачів не виникало й не могло виникнути права власності на самочинне будівництво, як на окремий об`єкт нерухомого майна.

Відтак, внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речові права на такий об`єкт не відповідає положенням ст.ст. 331, 376 ЦК України, ст.ст. 34, 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 77 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015.

У п. 5.28 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.11.2023 (справа №910/7987/22) суд зазначив, що: відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 19.04.2023 у справі №904/7803/21 (пункт 6.45) та постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 916/959/22, належному способу захисту відповідає вимога про припинення володіння відповідача відповідним правом; судове рішення про задоволення таких позовних вимог є підставою для внесення до Державного реєстру запису про відсутність права; якщо на відповідний об`єкт, право на який не може бути зареєстроване за жодним суб`єктом, був відкритий розділ Державного реєстру прав, таке судове рішення є також підставою для закриття розділу Державного реєстру прав на цей об`єкт. При цьому відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду (постанова від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.28)) судове рішення, ухвалене у справі, ні за яких обставин не може бути протиставлене особі, яка не брала участі у цій справі (пункт 5.28 постанови від 01.11.2023).

У пункті 67 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 07.12.2021 (справа №380/142/20) зазначено, що: «з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) (рішення у справах «Paradiso and Campanelli v Italy» (заява № 25358/12), «Sidabras and others v. Lithuania» (заява № 50421/08), «Ioannou v Turkey» (заява № 18364/91), «Schenk v. Switzerland» (заява № 10862/84), «Strцmblad v. Sweden» (заява № 3684/07), а також вітчизняної судової практики (постанови Верховного Суду від 13 червня 2019 року у справі № 204/1134/17(2а/204/91/17), від 30 вересня 2019 року у справі № 475/164/17, від 1 жовтня 2019 року у справі № 804/3646/18, від 19 серпня 2020 року у справі № 806/1201/16) Верховний Суд зазначає, що право не виникає внаслідок неправомірних дій (ex iniuria ius non oritur); держава не може відмовитися від виконання свого зобов`язання, посилаючись на підстави, які визнано незаконними; те, що право виникає з факту (ex facto ius oritus), не означає, що право може виникати з несправедливості (ex iniuria ius non oritur)».

Таким чином, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України право власності на багатоквартирний будинок та нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 не виникало взагалі (як і сам спірний об`єкт не виник як об`єкт права власності); право власності на цей об`єкт саме як на об`єкт нерухомого майна не належало і не належить жодній особі, оскільки спірне майно не є об`єктом нерухомого майна; ухвала Залізничного районного суду м. Львова від 18.09.2015 про затвердження мирової угоди у справі №462/5960/15 була скасована 12.05.2016 апеляційним судом Львівської області, то в даному випадку належним способом захисту є вимога про припинення володіння відповідачами об`єктами самочинного будівництва на АДРЕСА_1 , речові права щодо яких занесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Представник відповідача стверджує, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки ТзОВ «Альфатеррабуд» є власником житлових і нежитлових приміщень будинку по АДРЕСА_1 з 13.04.2016 року.

Щодо строків позовної давності, то суд зазнгачає наступне.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 375 ЦК України визначено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Частинами 1, 2 ст. 386 ЦК України визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Частиною 1 ст. 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Предмет негаторного позову становить вимога власника майна до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цим правомочностей.

Позивач за негаторним позовом має право вимагати усунути наявні перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідного нерухомого майна.

При цьому, поняття перешкод є загальним поняттям і може включати не лише фактичну відсутність доступу до об`єкта нерухомості та можливості використовувати його за призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 (справа №916/1174/22) зазначено наступне: Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що стаття 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю (п.86 Постанови від 15.11.2023). Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим

Верховний Суд у постанові від 01.07.2020 у справі №755/3782/17 за позовом прокурора, пред`явленого в інтересах держави в особі міської ради про знесення самочинно збудованого майна та повернення земельної ділянки зазначив, що: «Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням володіння. При цьому право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення діями відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цього права із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою».

У п. 5.12; 5.17 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.11.2023 (справа №910/7987/22) суд зазначив, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу положень законодавства та приписів ч.2 ст. 376 Цивільного кодексу України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень ч. 4 ст. 376 ЦК України», зокрема щодо знесення самочинного будівництва.

Хоча на спірне майно і зареєстроване право власності як на об`єкт нерухомого майна, останнє не є таким об`єктом, оскільки не встановлено введення його в експлуатацію.

У пунктах 5.34 5.37, 5.39 постанови Верховного Суду від 01.11.2023 (справа №910/7987/22) зазначено, що вимоги, спрямовані на знесення об`єктів самочинного будівництва, є різновидом негаторного позову, передбаченого ст. 391 ЦК України, згідно з якою власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що сам по собі факт державної реєстрації без наявності відповідних правових підстав, передбачених законодавством, не тягне за собою легітимізацію самочинно збудованого майна.

Коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки.

Щодо вимоги, яка спрямована на звільнення земельної ділянки територіальної громади від майна відповідача, то остання також є різновидом негаторного позову, передбаченого статтею 391 Цивільного кодексу України, згідно з якою власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункти 52, 96)).

Відтак, заява представника відповідача про відмову у позові за пропуском строку позовної давності є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Суд вважає, що позов є обґрунтованим, позивачем доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, оскільки встановлено, що багатоквартирний будинок на АДРЕСА_1 збудовано без отримання вихідних даних на проектування та будівництво об`єктів, без отримання дозвільної документації на право виконання підготовчих/будівельних робіт; будинок не прийнятий у встановленому законом порядку до експлуатації компетентними органами.

Вказане призвело до самовільного захоплення земельної ділянки комунальної власності, завершення самочинного будівництва спірного об`єкта у межах історичного ареалу міста Львова, буферної зони ЮНЕСКО, внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію речових прав на цей об`єкт за відповідачами.

В той же час, у відповідачів не виникало й не могло виникнути права власності на самочинне будівництво, оскільки ТОВ «Альфатеррабуд» не вправі було його відчужувати, зокрема як окремі об`єкти нерухомого майна (квартири).

Внаслідок самочинного будівництва самовільно захоплено земельну ділянку комунальної власності площею 0,01627 га, яка не відводилась у встановленому законом порядку для будівництва такого об`єкта.

Самовільна забудова землі комунальної власності, без набуття її у визначеному законом порядку у власність чи користування, порушує права територіальної громади на володіння, користування, розпорядження своїм майном.

За таких обставин, оскільки належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, суд приходить до висновку, що він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки шляхом знесення усіх об`єктів, зокрема й самочинного будівництва, навіть у разі його державної реєстрації, здійсненого не власником або без його згоди.

Таким чином, беручи до уваги встановлені обставини справи, суд, керуючись принципом змагальності, оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 18 168 грн.

Керуючись ст.ст.328, 331, 373, 375, 376, 386, 391 ЦК України, ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

позов задоволити.

Припинити володіння Товариством з обмеженою відповідальністю «АЛЬФАТЕРРАБУД», ідентифікаційний код юридичної особи: 40421369 об`єктами нерухомого майна за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема:

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, адреса: АДРЕСА_31 ;

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, адреса: АДРЕСА_32 ;

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, адреса АДРЕСА_33 ;

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, адреса: АДРЕСА_34 ;

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, адреса: АДРЕСА_35 ;

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, адреса: АДРЕСА_36 ;

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, адреса: АДРЕСА_37 ;

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, адреса: АДРЕСА_38 ;

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, адреса: АДРЕСА_39 ;

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, адреса: АДРЕСА_40 ;

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, адреса: АДРЕСА_41 ;

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, адреса: АДРЕСА_42 ;

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, адреса: АДРЕСА_43 ;

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, адреса: АДРЕСА_44 ;

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, адреса: АДРЕСА_45 ;

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, адреса: АДРЕСА_46 ;

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, адреса: АДРЕСА_47 ;

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, адреса: АДРЕСА_48 ;

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, адреса: АДРЕСА_49 ;

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, адреса: АДРЕСА_50 ;

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, адреса: АДРЕСА_51 ;

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, адреса: АДРЕСА_52 ;

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, адреса: АДРЕСА_53 ;

нежитловим приміщенням II реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, адреса: АДРЕСА_1 ;

нежитловим приміщенням ІІІ реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, адреса: АДРЕСА_1 ;

нежитловим приміщенням IV реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, адреса: АДРЕСА_1 .

нежитловим приміщенням V реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, адреса: АДРЕСА_1 ;

нежитловим приміщенням VI реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, адреса: АДРЕСА_1 ;

нежитловим приміщенням VII реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, адреса: АДРЕСА_1 ;

нежитловим приміщенням VIII реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, адреса: АДРЕСА_1 ;

нежитловим приміщенням IX реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, адреса: АДРЕСА_1 ;

нежитловим приміщенням X реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, адреса: АДРЕСА_1 ;

нежитловим приміщенням XI реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, адреса: АДРЕСА_1 ;

нежитловим приміщенням XII реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, адреса: АДРЕСА_1 ;

нежитловим приміщенням XIII реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, адреса: АДРЕСА_1 ;

нежитловим приміщенням XV реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, адреса: АДРЕСА_1 ;

нежитловим приміщенням XVI реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, адреса: АДРЕСА_1 ;

нежитловим приміщенням XXII реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, адреса: АДРЕСА_1 ;

нежитловим приміщенням XVIII реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, адреса: АДРЕСА_1 ;

нежитловим приміщенням XIX реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, адреса: АДРЕСА_1 ;

нежитловим приміщенням XX реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, адреса: АДРЕСА_1 ;

нежитловим приміщенням XXI реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, адреса: АДРЕСА_1 ;

нежитловим приміщенням XVII реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, адреса: АДРЕСА_1 ;

нежитловим приміщенням XXIII реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, адреса: АДРЕСА_1 ;

нежитловим приміщенням XXIV реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, адреса: АДРЕСА_1 ;

нежитловим приміщенням XXV реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, адреса: АДРЕСА_1 ;

Припинити володіння ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_7 ) об`єктом нерухомого майна за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_24 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Припинити володіння ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_8 ) об`єктами нерухомого майна за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою:

АДРЕСА_54 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:

АДРЕСА_55 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Припинити володіння ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_9 ) об`єктом нерухомого майна за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_56 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Припинити володіння Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІТА ДЕВЕЛОПМЕНТ», ідентифікаційний код юридичної особи: 42454532 об`єктами нерухомого майна за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за адресою:

АДРЕСА_57 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:

АДРЕСА_58 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЬФАТЕРРАБУД», ідентифікаційний код юридичної особи: 40421369 усунути перешкоди Львівській міські раді (ідентифікаційний код юридичної особи: 04055896) у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою площею 0,01627 га на АДРЕСА_1 шляхом знесення за власний рахунок самочинного будівництва - багатоквартирного житлового будинку з нежитловими будівлями.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬФАТЕРРАБУД» на користь Львівської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 18 168 грн.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Повний текст складено 28.08.2025.

Суддя Волоско І.Р.