Справа № 2-1163/10
Провадження № 4-с/487/13/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі : головуючого судді Гаврасієнко В.О., при секретарі Радченко К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на дії Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс»-

в с т а н о в и в:

Заявник звернувся до Заводський районний суд м. Миколаєва із скаргою в якій просить зобов`язати державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вжити заходів щодо вилучення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про тип обтяження: арешт нерухомого майна. Реєстраційний номер обтяження: 10232326. Дата, час державної реєстрації: 10.09.2010 10:30:50 за № 10232326 реєстратором: Миколаївська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України. Підстава обтяження: постанова Головного державного виконавця В.Ф. Богданової 21271102, 16.08.2010, Головний державний виконавець Центрального ВДВС ММУЮ Богданова В.Ф. Об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно. Власник: ОСОБА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , код НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 . Обтяжувач: Центральний відділ державної виконавчої служби миколаївського міського управління юстиції, код 35065742.

В обґрунтування скарги вказує, що заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 лютого 2010 року стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ВАТ КБ «Хрещатик» заборгованість за кредитним договором № 51-2007 від 07 червня 2007 року в сумі 151661,25 грн. На виконанні Центрального ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області перебувало виконавче провадження № 21271102 з виконання виконавчого листа № 2-1163 виданого 01.02.2010 Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ КБ «Хрещатик» боргу в сумі 153062,77 грн. Постановою від 16.08.2010 державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції, Миколаївська обл. накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.

Виконавче провадження завершено 25.02.2010 відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Зобов`язання боржників у тому числі ОСОБА_1 за виконавчим листом №2-1163/2010 виданого 15.12.2010 Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ КБ «Хрещатик» боргу в сумі 153062,77 грн виконані у повному обсязі. На теперішній час вона не має заборгованості та відповідно відсутні виконавчі провадженні. Відповідно органом ДВС мали бути скасовані арешти, накладені раніше в інших виконавчих провадженнях з виконання того ж виконавчого документа.

Зважаючи, що з моменту погашення ОСОБА_1 заборгованості по кредиту банку «Хрещатик» в 2013 році, пройшло більше десяти років. Однак, арешт, накладений на все нерухоме майно ОСОБА_1 лишається в реєстрах вже більше як дванадцять років, чим унеможливлює вільне розпорядження боржницею у виконавчому провадженні своїм майном. У зв`язку з чим скаржник змушена звертатися до суду.

До судового засідання представник заявника адвокат Нікітіна О.В. не з`явилась, надала до суду заяву, у якій просила розгляд скарги проводити без її участі, скаргу підтримала, просила її задовольнити.

Представник Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до судового засідання не з`явилася, надала відзив в якому вказувала, що у зв`язку з тим, що боржник не сплатив борг на користь стягувача, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, яке це передбачено ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», а тому у державного виконавця відсутні правові підстави для винесення постанови про зняття арешту з майна боржника, просила залишити скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали скарги, давши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що вимоги скарги підлягають задоволенню частково.

Судом досліджено витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 03.12.2024 року згідно якого відносно нерухомого майна ОСОБА_1 зареєстровано обтяження, тип обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер № 10232326, зареєстровано 10.09.2010 10:30:50 за № 10232326, реєстратор: Миколаївська філія державного підприємства «Інформаційний центр «Міністерства юстиції України. Підстава обтяження: постанова головного державного виконавця В.Ф. Богданової, 21271102, 16.08.2010 винесена Головним державним виконавцем Центрального ВДВС ММУЮ В.Ф. Богданової.

Також судом досліджено лист Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві від 06.09.2024 року, яким повідомлено, що згідно відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні перебувало виконавче провадження № 21271102 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1163 виданого 01.02.2010 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Хрещатик» боргу в сумі 152362,01 грн. Виконавче провадження завершено 25.02.2010 року відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того повідомлено, що державний виконавець при поверненні виконавчого документа стягувачу згідно п 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 05.10.2016 року) не мав підстав для його зняття.

Згідно із частиною першою статті 32 Закону від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV) (у редакції, чинній на час прийняття державним виконавцем постанови про арешт майна боржника) заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частин 1-4 статті 57 Закону № 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Аналогічні положення містяться і у статті 56 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Так, у постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 викладено висновок про те, що відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 50 Закону № 606-XIV (в редакції на день повернення виконавчого документу) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арештна майноборжника,у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред`явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно. У разі закінчення виконавчого провадження внаслідок офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури виконавчі документи можуть бути повторно пред`явлені до виконання у визначені статтею 22 цього Закону строки, якщо у зв`язку із припиненням провадження у справі про банкрутство вимоги, підтверджені такими документами, не були задоволені повністю або частково та не вважаються погашеними (списаними, прощеними) відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В постановах Верховного Суду від 07липня 2021 року у справі №2-356/12, від 03 листопада 2021року у справі №161/14034/20,від 22грудня 2021року у справі №645/6694/15-ц, від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц, від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09, від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц, викладено правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (у тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин право реалізаційної та право застосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Згідно ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Згідно ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у прийнятті до провадження виконавчого документа, строк пред`явлення для примусового виконання якого закінчився, про що виносить відповідну постанову. Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред`явлення до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання. Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк, якщо інше не передбачено законом. Для інших виконавчих документів пропущений строк поновленню не підлягає.

Отже, строк пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-1163 закінчився 25 лютого 2011 року. Із заявами про поновлення цього строку стягувач або його правонаступник не зверталися

Судом встановлено, що виконавче провадження № 21271102 з виконання виконавчого листа № 2-2106 було завершено 25 лютого 2010 року, оскільки виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними

При цьому судом встановлено, що з моменту завершення виконавчого провадження минуло більше 10 років, і матеріали справи не містять відомостей про те, що стягувач або його правонаступник повторно пред`являли вказані виконавчі листи до виконання.

Подальше накладення арешту на майно боржника є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном та обмежує права ОСОБА_1 , позбавляє його можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності майном.

Згідно з частиною другою статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що нормами ч 4. ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт у всіх інших випадках може бути саме знятий за рішенням суду, а тому вимога скаржника щодо зобов`язання державного виконавця про вилучення запису про арешту є неналежним способом захисту прав скаржника.

За такого суд вважає за необхідне задовольнити вимоги скарги частково та у відповідності до вимог ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» зняти арешт накладений постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Богданової В.Ф. від 16 серпня 2010 року про арешт майна боржника та оголошення його заборони на його відчуження в межах виконавчого провадження № 21271102 на все нерухоме майно ОСОБА_1 .

Керуючись вимогами ст.ст. 447-452 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу задовольнити частково.

Зняти арешт накладений постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Богданової В.Ф. від 16 серпня 2010 року про арешт майна боржника та оголошення його заборони на його відчуження в межах виконавчого провадження № 21271102 на все нерухоме майно ОСОБА_1 .

Ухвала набирає законної сили в порядку та строки передбачені ст. 273 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено 18.08.2025 року.

Суддя В.О. Гаврасієнко