ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/653/25 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірського Б.О.

суддів - Костіва О.З., Хоми М.В.

за участю секретаря - Панькевич Т.І.,

у відсутності сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 607/24289/24 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Волхонтет-Граніт» від імені якого діє адвокат Кметик Ярослав Степанович на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 квітня 2025 року (ухвалене суддею Вийванком О.М., повне рішення складено 04 квітня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Волхонтет-Граніт» про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2018 року у справі № 201/8412/18, яке було залишено в силі постановою Верховного Суду від 10 березня 2021 року, стягнуто з ТОВ «Волхонтет-Граніт» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором оренди № 01/11/17 від 02 листопада 2017 року за період від 02 листопада 2017 року по 31 липня 2018 року, в сумі 899 158,85 грн..

Вказував, що за даним рішенням суду приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Снігур О.Ю. 31 серпня 2023 року відкрито виконавче провадження № 72661507.

Звертав увагу, що відповідачем ТОВ «Волхонтет-Граніт» 21 травня 2021 року частково сплачено заборгованість за судовим рішенням у розмірі 335 969,38 грн., непогашеною залишилась сума заборгованості в розмірі 563 189,47 грн..

Наголошував, що у період від 01 листопада 2021 року до 31 жовтня 2024 року виконання зобов`язання щодо повернення заборгованості за договором оренди № 01/11/17 від 02 листопада 2017 року прострочено, а тому боржник повинен сплатити суму непогашеного боргу у розмірі 563 189,47 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України.

На підставі наведеного, просив стягнути з ТОВ «Волхонтет-Граніт» на користь ОСОБА_1 штрафні санкції за прострочення грошового зобов`язання за період від 01 листопада 2021 року до 31 жовтня 2024 року, що становлять суму з урахуванням індексу інфляції - у розмірі 245 673,56 грн. та суму з урахуванням 3% річних - у розмірі 50 694,77 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 квітня 2025 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .

Стягнуто з ТОВ «Волхонтет-Граніт» на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 296 368,33 грн. та судові витрати в розмірі 2 963,68 грн..

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ТОВ «Волхонтет-Граніт» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити. Вважає, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням матеріальних норм права та підлягає скасування з наступних підстав.

Наголошує, що заборгованість за рішенням суду у справі № 201/8412/18 становить 899 158, 85 грн., що складається з суми заборгованості за договором оренди - 833 878,60 грн. та нарахованої пені - 65 280, 25 грн..

Вказує, що під час примусового виконання рішення суду відповідачем було частково сплачено борг у розмірі 335 969, 38 грн., а відтак сума заборгованості на момент пред`явлення позову становить 563 189,47 грн.

На підставі наведеного вважає, що нарахування індексу інфляції та 3% річних мало відбутися безпосередньо з суми основного боргу, яке визначено у рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2018 року у справі № 201/8412/18, що у даному випадку, з урахуванням частково погашеної заборгованості відповідачем становить суму 497 909,22 грн., а не 563 189,47 грн. як зазначав позивач у позовній заяві.

Також вказує, що у відповідача є обґрунтовані сумніви щодо наявності у адвоката Трофименка В.В. повноважень на представництво інтересів ОСОБА_1 у суді, оскільки позивач перебуває за межами України вже тривалий час і для них не зрозуміло, яким чином був укладений договір про надання правничої допомоги позивачу.

У червні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Трофименко В.В. подав до Тернопільського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

У судове засідання сторони не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Трофименко В.В. надійшла заява про розгляд справи у його відсутності та його довірителя.

Від представника відповідача не надходило повідомлень про причини неявки в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, вимог апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з нежитлового приміщення загальною площею 3 716,5 кв. м, яке знаходиться по АДРЕСА_1 .

02 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Волхонтет-Граніт» укладений попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Г. Я. та зареєстровано в реєстрі за №1680.

02 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Волхонтет-Граніт» укладений договір оренди нежитлової будівлі та обладнання № 01/11/17, складений акт прийому-передачі майна до договору оренди нежитлового приміщення, який підписано сторонами.

Відповідно до акту орендодавцем передано, а орендарем прийнято нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 (М-743), верстат форматної різки Педріні (М-743), верстат калібрувальний Педріні (М-641), верстат однодисковий поперечної різки (М-539), торцово-фасочна машина (Siga), верстат фасочний Педріні (М-839).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 квітня 2019 року по справі № 607/15301/18, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року, ОСОБА_1 , зобов`язано повернути ТОВ «Волхонтет-Граніт» аванс за попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна від 02 листопада 2017 року та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Волхонтет-Граніт» штраф за попереднім договором купівлі-продажу в розмірі 804 881,70 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня

2018 року, справа №201/8412/18, яке набрало чинності, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Волхонтет-Граніт» про стягнення суми заборгованості за договором оренди нежитлової будівлі та обладнання, та стягнуто з ТОВ «Волхонтет-Граніт» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором оренди № 01/11/17 від 02 листопада 2017 року за період від 02 листопада 2017 року до 31 листопада 2018 року, в сумі 899 158,85 грн та судовий збір у розмірі 8 810,00 грн. У задоволенні зустрічного позову ТОВ «Волхонтет-Граніт» до ОСОБА_1 про визнання договору оренди нерухомого майна недійсним відмовлено.

Відповідно до інформації про виконавче провадження № 72661507, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2018 року (справа № 201/8412/18) перебуває на виконанні у приватного виконавця Снігур О.Ю.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд виходив з того, у разі порушення боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача коштів, стаття 625 ЦК України встановлює ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з боржника 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 та у постанові від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16.

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (пункти 17, 18, 26, 28; № у ЄДРСР 73469624), від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (пункти 21, 22, 25, 42, 45; № у ЄДРСР 74838873), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (№ у ЄДРСР 82997465)).

Крім цього, у своїй постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічні за змістом правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та постановах Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 760/13528/20, від 20 вересня 2023 року у справі № 462/5025/20.

З матеріалів справи вбачається і судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня

2018 року (справа №201/8412/18) стягнуто з ТОВ «Волхонтет-Граніт» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором оренди № 01/11/17 від 02 листопада 2017 року за період з 02 листопада 2017 року по 31 листопада 2018 року, в сумі 899 158,85 грн. та судовий збір у розмірі 8 810,00 грн.

На виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2018 року було частково сплачено заборгованість за договором оренди у розмірі 335 335 969, 38 грн., що відбулося 21 травня 2021 року, а відтак сума заборгованості на момент пред`явлення позову становить 563 189,47 грн..

Щодо твердження відповідача у апеляційній скарзі, що нарахування індексу інфляції та 3% річних мало відбутися безпосередньо на суму основного боргу, без врахування нарахованої на час ухвалення рішення суду пені, колегією суддів не береться до уваги, оскільки у даній справі договірні правовідносини сторін трансформувалися у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду, невиконання якого протягом тривало періоду часу зумовлює застосування до всієї стягнутої за судовим рішенням суми коштів положень ч.2 ст.625 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд першої, встановивши фактичні обставини у справі від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ТОВ «Волхонтет-Граніт» належним чином взяті на себе зобов`язання за договором оренди № 01/11/17 від 02 листопада 2017 року не виконав, заборгованості стягнутої за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2018 року, справа № 201/8412/18, не повернув ОСОБА_1 в повному обсязі, унаслідок чого з відповідача на підставі положень частини другої статті 625 ЦК України підлягають стягненню інфляційні втрати та 3 відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за судовим рішенням, розмір яких відповідає положенням закону.

Відтак, суд першої інстанції правильно встановив, що у зв`язку із простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання, позивач має право на стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, саме із суми непогашеної ТОВ «Волхонтет-Граніт» заборгованості за судовим рішенням від 13.12.2018 року у розмірі 563 189,47 грн..

Доводи апеляційної скарги про те, що у адвоката Трофименка В.В. відсутні повноважень на представництво інтересів ОСОБА_1 у судах на думку колегії суддів не заслуговують на увагу.

Так, згідно з частиною другою статті 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Відповідно до частини четвертої статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу".

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Ордером є письмовий документ, що у випадках, установлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням і повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера (частина друга статті 26 Закону № 5076-VI).

Пунктом 11 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12.04.2019 № 41, передбачено, що ордер встановленої цим Положенням форми є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта.

В ордері має бути, зокрема, посилання на договір про надання правничої допомоги / доручення органу (установи), уповноважених законом на надання безоплатної правничої допомоги, номер (у випадку наявності) та дата цього документа (пункт 12 зазначеного Положення).

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява ОСОБА_1 підписана адвокатом Трофименком В.В., який на підтвердження своїх повноважень надав ордер на надання правничої допомоги від 08 листопада 2024 року серії АЕ № 1332520, у якому є посилання на договір про надання правничої допомоги № 84 від 06 жовтня 2021 року .

Чинним законодавством не передбачено обов`язку адвоката встановлювати особу клієнта шляхом перевірки дійсності документа, що посвідчує відповідну особу; ані обов`язку адвоката (представника сторони у справі) надавати договір про правничу допомогу разом з ордером.

Вирішуючи питання щодо достатності документів, які підтверджують повноваження адвоката на представництво особи в суді, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № П/9901/736/18 зазначила, що ордер, який видано відповідно до Закону № 5076-VI, є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката; надання договору про правничу допомогу, його копії або витягу разом з ордером закон не вимагає.

Таким чином, норми ЦПК України зобов`язують представника особи підтвердити суду повноваження вчиняти від імені такої особи певні процесуальні дії, зокрема підписувати позовну заяву, тому твердження відповідача про відсутність у адвоката Трофименко В.В. повноважень на представлення інтересів ОСОБА_1 у судах є невірним, оскільки в матеріалах справи наявний належний та допустимий доказ на підтвердження повноважень адвоката Трофименко В.В. (ордер на надання правничої допомоги від 08 листопада 2024 року серії АЕ № 1332520)

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 липня 2025 року у справі № 990/215/24.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, з якими погоджується колегія суддів, та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Волхонтет-Граніт» залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 18 серпня 2025 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Хома М.В.