ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 595/1514/24

провадження № 61-6920св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Бучацька міська рада Тернопільської області, ОСОБА_2 ,

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргуГоловного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 22 січня 2025 року у складі судді Тхорик І. І. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 травня 2025 року у складі колегії суддів Хоми М. В., Гірського Б. О., Костів О. З. у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Бучацька міська рада Тернопільської області, ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст заявлених вимог

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, у якій із урахуванням уточнень просив встановити факт його проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 у період з 13 серпня 2009 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що з 04 жовтня 1980 року він перебував з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 27 червня 1996 року. Під час шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 - син ОСОБА_5 .

Після розірвання шлюбу заявник продовжував проживати із ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловік та дружина, вони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, займалися благоустроєм домоволодіння: робили ремонт, купували меблі та інші предмети домашнього побуту. Крім того, разом проводили свята в колі рідних та друзів.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла в місті Бучач Чортківського району Тернопільської області, причиною смерті стало її інфікування гострою респіраторною хворобою СОVІD-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, під час виконання професійних обов`язків медичного працівника.

На його звернення щодо надання необхідних документів для отримання соціальної виплати у зв`язку зі смертю медичного працівника ОСОБА_3 , що настала внаслідок інфікування гострою респіраторною хворобою COVID-19, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі - ГУ ПФУ в Тернопільській області) повідомило, що право на соціальну виплату мають члени сім`ї, батьки та утриманці померлого медичного працівника, проте на момент смерті ОСОБА_3 не перебувала із заявником у шлюбі, а інших документів, які б підтверджували належність ОСОБА_1 до членів сім`ї померлої, матеріали розслідування нещасного випадку не містять.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Бучацький районний суд Тернопільської області рішенням від 22 січня 2025 рокузаяву ОСОБА_1 задовольнив.

Встановив факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 14 серпня 2009 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що наявні у справі докази та показання свідків підтверджують, що ОСОБА_1 проживав з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 14 серпня 2009 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлення факту, про який просить ОСОБА_1 , породжує юридичні наслідки, оскільки його підтвердження необхідне заявнику для отримання відповідних виплат.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції врахував, що чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка з жінки без реєстрації шлюбу і встановлення цього факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Тернопільський апеляційний суд постановою від 13 травня 2025 року апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Тернопільській області залишив без задоволення, а рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 22 січня 2025 року - без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що факт проживання заявника з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбузнайшов своє підтвердження під час розгляду справи.

Колегія суддів відхилила доводи ГУ ПФУ в Тернопільській області про те, що за своїм предметом та можливими правовими наслідками заявлені у цій справі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою, а отже, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства, вказавши, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У травні 2025 року ГУ ПФУ в Тернопільській області подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій з урахуванням подальших уточнень просить скасувати рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 22 січня 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 травня 2025 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), ГУ ПФУ в Тернопільській області зазначило, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18, у постановах Верхового Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 539/4118/19, від 23 січня 2023 року у справі № 214/1309/21, у постанові Верхового Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 263/9921/18, від 10 серпня 2022 року у справі № 522/10989/20, від 09 листопада 2022 року у справі № 509/6170/20, від 15 лютого 2023 року у справі № 712/6951/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Уточнену касаційну скаргу ГУ ПФУ в Тернопільській області мотивувало тим, що заявник не довів факт проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2006 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 ,з огляду на: наявність іншого зареєстрованого шлюбу 18 серпня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , який розірвано 13 серпня 2009 року; відмінним зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; наявність відповіді Бучацької міської ради про те, що будь-яка інформація, яка містить відомості про факт спільного проживання, ведення спільного господарства між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у зазначений період, відсутня.

Оскільки вимоги ОСОБА_1 пов`язані з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу (члена сім`ї медичного працівника, смерть якого настала внаслідок його інфікування гострою респіраторною хворобою СОVІD-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, під час виконання професійних обов`язків в умовах підвищеного ризику зараження), не пов`язаного з будь-якими цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням, то відповідно за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою, а отже, не підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 25 червня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Бучацького районного суду Тернопільської області.

08 липня 2025 року справу № 595/1514/24 передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

З 04 жовтня 1980 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 27 червня 1996 року. Під час шлюбу у них народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а. с. 10, 12, 13).

Із відповіді Бучацького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 22 листопада 2024 року № 258/35.12.4-01 відомо, що 18 серпня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб, який розірвано 13 серпня 2009 року (а. с. 48, 49).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Бучач Тернопільської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Бучацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 186 (а. с. 9).

ОСОБА_8 (син заявника та ОСОБА_3 ) помер ІНФОРМАЦІЯ_8 в місті Гарволін Гарволінського повіту Мазовецького воєводства, Республіка Польща (а. с. 85, 86).

Довідкою Бучацької міської ради Тернопільської області від 13 січня 2025 року № 90 підтверджується, що на час смерті ОСОБА_3 місце її проживання було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . За цією ж адресою, окрім ОСОБА_3 , також були зареєстровані: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_9 ; ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_10 (а. с. 83).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу Тернопільської області Одіжинською Л. Б., спадкоємцем майна померлої ОСОБА_3 , а саме земельної ділянки, яка розташована на території Турівської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області, є її дочка ОСОБА_2 (а. с. 84).

Відповіддю Бучацької міської ради Тернопільської області від 25 листопада 2024 року № 08-10/1489, наданою на виконання ухвали Бучацького районного суду Тернопільської області від 11 листопада 2024 року, підтверджується, що у названій міській раді відсутня інформація, яка містить будь-які відомості про факт спільного проживання, ведення спільного господарства заявника ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період із 2006 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 50).

Заявник ОСОБА_1 із 11 жовтня 2016 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 7).

Відповіддю ГУ ПФУ в Тернопільській області від 26 серпня 2024 року № 6964-6858/Є-02/8-1900/24, наданою на звернення ОСОБА_1 від 12 серпня 2024 року, підтверджується, що згідно з матеріалами розслідування гострого професійного захворювання, отруєння, що призвели до смертельного наслідку, що сталося ІНФОРМАЦІЯ_11 / дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , потерпіла ОСОБА_3 на момент смерті не перебувала з ОСОБА_1 у шлюбі. Інших документів, які б підтверджували належність заявника до членів сім`ї померлої ОСОБА_3 , матеріали розслідування не містять. Роз`яснено, що у разі відсутності документів, що підтверджують належність до складу сім`ї померлого медичного працівника або перебування на його утриманні, статус члена сім`ї або факт утримання встановлюється у судовому порядку (а. с. 8).

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_13 (рідна сестра ОСОБА_3 ), ОСОБА_14 , ОСОБА_15 (сусідка ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ) показали, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 постійно, зокрема й у період із серпня 2009 року до дня смерті ОСОБА_3 , проживали разом як подружжя, вели спільне господарство, виховували дітей, добудовували будинок. ОСОБА_1 опікувався дружиною під час хвороби, придбавав ліки, а після її смерті організовував поховання. Свідкам (зокрема, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ) було відомо, що ОСОБА_3 у 2006 році виграла у лотерею Green Card (зелена карта) та укладала фіктивний шлюб з іншим чоловіком з метою надання можливості виїхати до США разом із нею ще одній людині.

ОСОБА_2 (дочка заявника та ОСОБА_3 ) подала до суду першої інстанції клопотання, у якому підтвердила факт, що її батько ОСОБА_1 та покійна мати ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період із 13 серпня 2009 року до 05 квітня 2021 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до пункту 5 частини першої, частини другої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. В судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У частині першій статті 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Таким чином встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами. Об`єктом судового захисту у цьому випадку є охоронюваний законом інтерес, тобто обставини, від встановлення наявності або відсутності яких у особи може виникнути, змінитися або припинитися певне суб`єктивне право.

Схожі за змістом висновки Верховний Суд виклав у постанові від 19 березня 2025 року у справі № 335/4669/23 (провадження № 61-16102св24).

У справі, що переглядається, заявник просив встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу разом із ОСОБА_3 з метою отримання соціальної виплати (одноразової грошової допомоги), здійснення якої передбачено у разі смерті медичного працівника, що настала внаслідок його інфікування гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, під час виконання професійних обов`язків в умовах підвищеного ризику зараження.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23) відступила від висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22, згідно з яким спори про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з метою звернення до відповідних органів за призначенням одноразової грошової допомоги не належать до цивільної юрисдикції. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що юридичні факти, які належить встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Згідно з пунктом 3 Порядку здійснення страхових виплат у разі захворювання або смерті медичних працівників у зв`язку з інфікуванням гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, та визначення їх розмірів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 498 (далі - Порядок № 498), у разі смерті медичного працівника, що настала внаслідок його інфікування гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, під час виконання професійних обов`язків в умовах підвищеного ризику зараження, членам сім`ї, батькам, утриманцям померлого медичного працівника (далі - особи, які мають право на виплату) проводиться виплата в розмірі 750-кратного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, в якому помер медичний працівник. Члени сім`ї та батьки померлого медичного працівника визначаються відповідно до Сімейного кодексу України. У разі відсутності документів, що підтверджують належність до складу сім`ї померлого медичного працівника або перебування на його утриманні, статус члена сім`ї або факт утримання встановлюється в судовому порядку.

У пункті 4 Порядку № 498 передбачено, що страхова виплата, передбачена пунктом 3 цього Порядку (далі - одноразова допомога), призначається і виплачується територіальними органами Пенсійного фонду України (далі - органи Фонду) разово, в рівних частинах особам, які мають право на виплату, протягом одного місяця з дня виникнення права на одноразову допомогу. Право на одноразову допомогу виникає з дня прийняття органом Фонду заяви (заяв) та документів, визначених пунктом 7 цього Порядку. Якщо судом розглядається питання призначення одноразової допомоги, орган Фонду призначає таку допомогу після набрання судовим рішенням законної сили. Одноразова допомога розподіляється пропорційно між усіма особами, які мають право на виплату та звернулися за її отриманням. Якщо після виплати одноразової допомоги за її отриманням звертаються інші особи, які мають на це право, питання розподілу одноразової допомоги вирішується ними за домовленістю з особами, які отримали таку допомогу, або у судовому порядку.

В абзаці першому частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статі 3 СК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя є шлюб (частина перша статті 36 СК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зробила висновок, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17).

Верховний Суд у постанові від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16 (провадження № 61-21748св18) зазначив, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та інше.

Отже, закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Установивши обставини спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 13 серпня 2009 року до 05 квітня 2021 року, ведення ними спільного побуту, а також наявність взаємних прав та обов`язків, надавши правову оцінку показанням допитаних свідків, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних висновків про доведення заявником факту його проживання із ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а отже, і про наявність підстав для задоволення відповідної заяви ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги про те, що вимоги ОСОБА_1 пов`язані з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу (члена сім`ї медичного працівника, смерть якого настала внаслідок його інфікування гострою респіраторною хворобою СОVІD-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, під час виконання професійних обов`язків в умовах підвищеного ризику зараження), не пов`язаного з будь-якими цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням, а тому за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою, а отже, не підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, що узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У частині другій статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє.

Тобто у разі вирішення справи в порядку адміністративного судочинства встановлення факту, що має юридичне значення, має бути визначено судом у резолютивній частині судового рішення, що не передбачено КАС України.

Аналіз наведених цивільних процесуальних норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

До таких правових висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

При цьому Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо юрисдикції спору, викладених у постанові Великої Палати від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18 (провадження № 14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22 (провадження № 61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належить встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

У пункті 95 зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду виснувала про неможливість розгляду судами заяв про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення навчального закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом.

Факт, який просить встановити ОСОБА_1 у справі, що переглядається, не належить до зазначеного переліку.

Отже, доводи касаційної скарги про те, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, є необґрунтованими.

Доводи заявника про застосування судами попередніх інстанцій норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, у постановах Верхового Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 539/4118/19, від 23 січня 2023 року у справі № 214/1309/21, у постанові Верхового Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 263/9921/18, від 10 серпня 2022 року у справі № 522/10989/20, від 09 листопада 2022 року у справі № 509/6170/20, від 15 лютого 2023 року у справі № 712/6951/22, суд касаційної інстанції відхиляє, оскільки у кожній із наведених справ суди керувалися конкретними обставинами справи та фактично-доказовою базою з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).

Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи суди аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникали при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 22 січня 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко