Єдиний унікальний номер судової справи 489/8442/24
Номер провадження 22-ц/812/900/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

25 серпня 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Носіковим І.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Притикіним Ігорем Ігоровичем, рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва 06 лютого 2025 року, під головуванням судді Коваленка І.В., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиті послуги з водопостачання, водовідведення та абонентської плати,

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2024 року Міське комунальне підприємство «Миколаївводоканал» (далі МКП «Миколаївводоканал») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиті послуги з водопостачання, водовідведення та абонентської плати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що МКП «Миколаївводоканал» надає населенню міста Миколаєва послуги з водопостачання та водовідведення, в тому числі, за адресою: АДРЕСА_1 .

Договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення між позивачем та споживачами за вказаною адресою був укладений шляхом оформлення особового рахунку № НОМЕР_1 , що не суперечить положенням ч.1 ст.639 ЦК України (яка була чинна на час відкриття особового рахунку), які передбачали, що договір може бути укладений у будь-якій формі якщо вимоги до форми договору не встановлені законом. Укладення договору шляхом оформлення особового рахунку та видачі розрахункової книжки не суперечить діючому законодавству.

За зазначеним особовим рахунком наявна заборгованість з 21 листопада 2010 року по 21 жовтня 2024 року у загальному розмірі 11 079 грн. 90 коп. Дана заборгованість складається з заборгованості за послуги з централізованого водопостачання і централізованого водовідведення та абонентської плати. Нарахування за надані послуги відбувалось з 20 лютого 2003 року за показаннями 4 зареєстрованих у позивача приладах обліку, з яких 2 прилади холодної води та 2 прилади гарячої води. Відомі позивачу показники приладів холодної води становлять станом на 14 квітня 2017 року: 342 та 1 480 куб.м. Показники гарячої води становлять станом на 14 квітня 2017 року: 11 та 8 куб.м. Інших даних щодо показань відповідачі до позивача не надавали. Доступ до приладів обліку відповідачами представнику позивача теж не надавався.

За зазначеним особовим рахунком нараховується абонентська плата у розмірі 38 грн. 08 коп. на місяць.

Відповідно до відомостей з Витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні кількість зареєстрованих осіб за адресою становить 5 осіб.

Відповідачам повідомляли про наявну заборгованість та наслідки невиконання зобов`язань щодо оплати наданих послуг, що підтверджено повідомленням про заборгованість. Відповідачі не надавали до позивача дані про власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) шляхом надання виконавцю витягу або інформації з Реєстру речових прав на нерухоме майно та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором.

Свої обов`язки щодо надання послуг МКП «Миколаївводоканал» виконало у повному обсязі та належним чином. Від відповідачів (споживачів послуг) не надходило заяв на зменшення у встановленому законодавством порядку розміру плати за послуги у разі їх ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості, також на неоплату вартості послуг у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів за умови документального підтвердження відповідно до умов договору. Скарг чи претензій від відповідачів (споживачів послуг) для здійснення перерахунку вартості послуг за період її ненадання, надання невідповідної якості не надходило.

Посилаючись на викладені обставини, МКП «Миколаївводоканал» просило стягнути на свою користь в солідарному порядку зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , в сумі 11 079 грн. 90 коп.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 06 лютого 2025 року позов МКП «Миколаївводоканал» задоволено в повному обсязі.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь МКП «Миколаївводоканал» заборгованість за спожиті послуги з водопостачання, водовідведення та абонентської плати за період з 21 листопада 2010 року по 21 жовтня 2024 року у розмірі 11 079 грн. 90 коп.

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь МКП «Миколаївводоканал» судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп. по 605 грн. 60 коп. з кожного.

Рішення районного суду мотивовано тим, що станом на 21 жовтня 2024 року заборгованість відповідачів за надані послуги з водопостачання, водовідведення та абонентської плати становить 11 079 грн. 90 коп., що підтверджується наданим позивачем розрахунком.

Враховуючи, що відповідачі є споживачами послуг з водопостачання та водовідведення, заборгованість за спожиті послуги в добровільному порядку не відшкодовано, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, районний суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє представник адвокат Притикін І.І., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не прийняв до уваги, що ОСОБА_1 зареєстрована за даною адресою лише з 06 березня 2014 року. Проте позовні вимоги до неї пред`явлені за період починаючи з 2010 року, коли вона там не була зареєстрована та не проживала, тому не може нести відповідальність за дії інших осіб.

Крім того, з початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, ОСОБА_1 разом з дитиною виїхали за межі кордонів України та починаючи з 13 квітня 2022 року, постійно проживають у місті Стокгольмі, що підтверджується документами, виданими властями Королівства Швеція для біженців з України.

ОСОБА_1 категорично заперечує проти заборгованості перед позивачем, так як не проживає за цим адресом та не користується послугами з водопостачання, хоча зареєстрована за цією адресою. Крім того вказує на те, що зазначена квартира належить на праві власності іншим особам: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і їй достовірно відомо, що її чоловік ОСОБА_2 , який постійно проживає у цій квартирі, вчасно сплачує комунальні послуги.

При цьому, за цією адресою також був зареєстрований та проживав до 28 червня 2024 року ОСОБА_5 , який також, за логікою позивача, повинен бути відповідачем, але позивач не вказує про нього будь-яких даних, не пред`являє позовних вимог про сплату заборгованості, що підтверджує наявність у позивача недостовірної інформації з приводу осіб, зареєстрованих та проживаючих за даною адресою, та, відповідно, сплати ними комунальних послуг.

Крім того, оскільки ОСОБА_1 перебувала за межами країни та не була обізнана про розгляд справи в суді першої інстанції, а тому не мала можливості заявити клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності. За такого, відповідач заявляє таке клопотання на стадії апеляційного розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу МКП «Миколаївводоканал» зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, вимоги, викладені в ній, зокрема, щодо проведення перерахунку отриманих послуг та пропуску позовної давності не відповідають чинному законодавству і просить врахувати заперечення при розгляді апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення таким вимогам не відповідає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва від 29 жовтня 2024 року (на момент подання позову) за адресою: квартира АДРЕСА_2 , зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_7 (а.с.25).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №411685012 від 05 лютого 2025 року, квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/4 частці та відповідно ОСОБА_4 належить 1/2 частка (а.с.40-41).

За вищевказаною адресою МКП «Миколаївводоканал» надає послуги з водопостачання та водовідведення, та відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .

За вищевказаним особовим рахунком споживачів з 01 лютого 2022 року встановлена абонентська плата в розмірі 38 грн. 08 коп.

Згідно з розрахунком МКП «Миколаївводоканал» внаслідок неналежного виконання споживачами зобов`язань щодо сплати спожитих послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, сплати абонентської плати за вказаною адресою починаючи з 21 жовтня 2010 року по 21 жовтня 2024 року утворилась заборгованість в розмірі 11 079 грн. 90 коп.

З матеріалів справи слідує, що від відповідачів не надходило заяв щодо припинення користування комунальними послугами. Свої обов`язки щодо надання послуг МКП «Миколаївводоканал» виконував в повному обсязі та належним чином. Скарг та претензій від відповідачів для здійснення перерахунку вартості послуг за період їх ненадання, надання невідповідної якості не надходило.

За адресою реєстрації відповідачів надсилались попередження про необхідність оплати боргу, які відповідачами в повному обсязі виконано не було.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до п.5 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п.2 ст.5 цього ж закону послуги з централізованого водопостачання, централізованого водовідведення віднесено до комунальних послуг.

Згідно з п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; своєчасно вживати заходів до усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини; забезпечувати цілісність обладнання приладів (вузлів) обліку комунальних послуг відповідно до умов договору та не втручатися в їхню роботу; власним коштом проводити ремонт та заміну санітарно-технічних приладів і пристроїв, обладнання, іншого спільного майна, пошкодженого з його вини, яка доведена в установленому законом порядку; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Отже, п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором.

Частинами 2-4 статті 23 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що виконавець послуги з централізованого водопостачання повинен забезпечити її постачання безперервно, з гарантованим рівнем безпеки та величини тиску.

Згідно із ч.1 ст.9 цього ж Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

В матеріалах справи відсутній письмовий договір відповідачів із позивачем про надання житлово-комунальних послуг, проте це не може бути підставою для звільнення відповідачів від оплати послуг.

Відповідно до правової позиції, що неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №904/7183/17, постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №210/5796/16-ц, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному розмірі.

Тобто, факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні правові висновки викладені також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17 (провадження №14-448 цс19) та постановах Верховного Суду: від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц (провадження №61-11107св18), від 06 листопада 2019 року у справі №642/2858/16 (провадження №61-26204св18), від 04 вересня 2022 року у справі №201/1807/21 (провадження №61-2572св22), від 07 листопада 2023 року у справі №643/17352/20 (провадження №61-9449св22), від 22 грудня 2023 року у справі №607/2611/22 (провадження №61-9399св23).

Між сторонами у справі, яка переглядається в апеляційній інстанції, виникли фактичні відносини щодо надання відповідних комунальних послуг.

Згідно з ч.3 ст.11, ч.2 ст.509 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Стаття 525 ЦК України передбачає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст.ст.68,162 ЖК України наймачі житлових приміщень (власники) зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Статтею 22 Закону України «Про питну воду» також встановлено, що споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання.

Згідно з ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України.

Частиною 1 статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У частині 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як встановлено районним судом відповідачі є споживачами комунальної послуги, що надає позивач, оскільки між позивачем і відповідачами встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання комунальних послуг з постачання холодної води і водовідведення, однак вони не сплачували у повному обсязі вартість послуг, що порушує право позивача на отримання коштів за надані послуги у встановлений законодавством строк. За такого у відповідачів виникло зобов`язання сплатити заборгованість за спожиті послуги, а у позивача право вимагати від них виконання свого обов`язку щодо оплати наданих послуг.

Належних доказів того, що у період, за який стягується заборгованість, відповідачі відмовлялися від надання вищевказаних послуг, або ці послуги не надавалися, або надавалися не в повному обсязі - суду надано не було.

У справі, що переглядається, підтверджено факт надання позивачем та отримання відповідачами послуг МКП «Миколаївводоканал», порушення строків та розміру їх оплати, а також відсутність актів-претензій у період, за який стягується заборгованість, щодо надання позивачем послуг неналежної якості чи не в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 та інші відповідачі, всупереч вимог ст.81 ЦПК України, не надали належних та допустимих доказів відсутності у них заборгованості за надані позивачем комунальні послуги, не надали свого розрахунку заборгованості на спростування розрахунку, поданого позивачем.

Щодо доводів представника відповідача Чернишової О.В., які містяться в апеляційній скарзі, про відсутність підстав для нарахування оплати за послуги з водопостачання та водовідведення з неї у зв`язку з тим, що вона з 13 квітня 2022 року через збройну агресію російської федерації перебувала за межами України та послугами позивача не користувалася, то слід зазначити наступне.

В редакції, яка була чинною на день звернення до суду з позовом (25 жовтня 2024 року), підпункт 7 пункту 45 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення передбачав, що споживач має право на неоплату вартості послуг у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів за умови надання виконавцю заяви та документального підтвердження (зокрема, довідки з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби (у тому числі отримані в іноземній державі), відбування покарання тощо, іншого документа, що підтверджує право на виїзд з України чи в`їзд в Україну у відповідний період часу) в електронній або паперовій формі відповідно до умов договору;

Тобто законодавцем визначені підстави, умови для непроведення споживачем послуг з водопостачання та водовідведення, а також порядок використання такого права шляхом звернення із заявою до виконавця з наданням підтверджуючих документів.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 на день розгляду справи судом першої інстанції не скористалася своїм правом на звернення до позивача для підтвердження неотримання послуг, а долучені нею до справи в апеляційній інстанції документи не дозволяють встановити чітко період перебування за межами України, колегія суддів не приймає такі доводи до уваги.

За такого відсутні підстави для виключення періоду з 13 квітня 2022 року по 21 жовтня 2024 року з нарахування заборгованості і в апеляційного суду, що не позбавляє права ОСОБА_1 у визначеному Правилами порядку звернутися до виконавця послуг для перерахунку заборгованості.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що позивачем не надано доказів на підтвердження проживання відповідача ОСОБА_1 за вищевказаною адресою до 06 березня 2014 року та, відповідно, користування нею комунальними послугами, а тому вважає, що вона не повинна сплачувати заборгованість, нараховану за період з 21 жовтня 2010 року по 06 березня 2014 року.

Також, у апеляційній скарзі відповідач заявила про застосування строків позовної давності до позовних вимог, вирішуючи яку колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст.267 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі №756/8056/19 зазначила, що за змістом ст.267 ЦК сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку.

Суд визнає причини пропуску позовної давності поважними з ініціативи та за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Притикін І.І. вказує на те, що відповідач не змогла реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц за аналогічних обставин (відповідач не був повідомлений про розгляд справи згідно з вимогами процесуального закону) виснував, «що рішеннями судів першої й апеляційної інстанції у цій справі порушені принципи рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента. Суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про розгляд справи, фактично позбавив його права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд».

Отже, зважаючи на те, що відповідачі про розгляд справи не були повідомлені належним чином судом першої інстанції, то наявні підстави для розгляду апеляційним судом вимоги ОСОБА_1 про застосування позовної давності до частини позовних вимог. При цьому, оскільки відповідачі несуть солідарну відповідальність, позовна давність має бути застосована до вимог позивача, заявлених до усіх відповідачів.

Вирішуючи питання щодо яких позовних вимог підлягає застосуванню позовна давність, колегія суддів виходить з наступного.

Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено ст.ст.263 та 264 ЦК України.

Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон №540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257,258,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом №540-IX.

Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі №910/18489/20 (провадження №12-46гс22).

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Тобто, виходячи з вищенаведених положень матеріального закону, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 02 квітня 2017 року.

Строк позовної давності за вимогами, що виникли з 03 квітня 2017 року та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважаються продовженим на підставі пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також до закінчення воєнного стану.

Законом України від 15 березня 2022 року №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо строків позовної давності, зокрема, Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п.19, який з - поміж іншого передбачає, що на період дії воєнного і надзвичайного стану продовжуються загальні і спеціальні строки позовної давності, встановлені ст.ст.257-259 ЦК України.

Відповідно до п.19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції Закону №3450- IX від 08.11.2023 року) у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №2102 IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Правовий режим воєнного стану, запроваджений з 24 лютого 2022 року, неодноразово продовжувався відповідними указами Президента України.

Отже, в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

Тобто, виходячи з вищенаведених положень матеріального закону, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 02 квітня 2017 року.

Таким чином, заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності може бути застосована судом лише до заявлених позивачем позовних вимог за отримані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в межах періоду з 21 листопада 2010 року по 01 квітня 2017 року.

При цьому, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє в позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

У справі, яка переглядається, встановлено, що вимоги позивача про стягнення заборгованості до усіх відповідачів є доведеними через порушення останніми права виконавця комунальних послуг на отримання оплати за надані послуги.

Колегія суддів, з урахуванням заявленої відповідачем заяви про застосування судом наслідків спливу позовної давності, відповідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, вважає, що судове рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 06 лютого 2025 року слід скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги МКП «Миколаївводоканал» задовольнити частково, та стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь МКП «Миколаївводоканал» заборгованість за спожиті послуги з водопостачання, водовідведення та абонентської плати в загальному розмірі 9 008 грн. 41 коп.

Стаття 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до вимог ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно із п.п.«б»,«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, то підлягає здійсненню новий розподіл судових витрат у справі.

За такого, підлягає стягненню в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь МКП «Миколаївводоканал» судовий збір сплачений за подачу позовної заяви в розмірі 1 969 грн. 41 коп., тобто по 492 грн. 35 коп. з кожного.

Також, слід стягнути з МКП «Миколаївводоканал» на користь ОСОБА_1 судовий збір сплачений за подачу апеляційної скарги в розмірі 679 грн. 48 коп.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Притикіним Ігорем Ігоровичем задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 06 лютого 2025 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Позовні вимоги Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиті послуги з водопостачання, водовідведення та абонентської плати задовольнити частково.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ), та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» () заборгованість за спожиті послуги з водопостачання, водовідведення та абонентської плати в розмірі 9 008 (дев`ять тисяч вісім) грн. 41 коп. за період з 02 квітня 2017 року по 21 жовтня 2024 року.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» - відмовити.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» () судовий збір сплачений за подачу позовної заяви в розмірі 1 969 (одна тисяча дев`ятсот шістдесят дев`ять) грн. 41 коп., тобто по 492 (чотириста дев`яносто дві) грн. 35 коп. з кожного.

Стягнути з Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір сплачений за подачу апеляційної скарги в розмірі 679 (шістсот сімдесят дев`ять) грн. 48 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний тест судового рішення

складено 27 серпня 2025 року