Справа № 931/417/24 Головуючий у 1 інстанції: Кідиба Т. О.
Провадження № 22-ц/802/970/25 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Мухи Василя Івановича на рішення Локачинського районного суду Волинської області від 17 червня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

10.06.2024 року Комунальне підприємство «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання позики.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 17.07.2018 року між Обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, згідно з рішенням Волинської обласної ради № 22/43 від 13 липня 2023 року, реорганізованим шляхом перетворення в комунальне підприємство «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі», та ОСОБА_1 був укладений договір про надання позики на будівництво (добудову, реконструкцію) житлового будинку та облаштування інженерних мереж № 2996 від 17.07.2018 року на суму 50000,00 гривень, строком на 10 років, під 3 відсотки річних.

ОСОБА_1 було перераховано 50 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 868 від 19.07.2018 р. на суму 18 000,00 грн та № 1036 від 27.08.2018 р. на суму 32 000,00 грн.

На позичальницю покладено обов`язок погашення позики щорічно рівними частинами в строк до 17 липня.

Однак, від відповідача, починаючи з 17.07.2020 року і до дня подачі позову до суду, на рахунки Фонду не поступило необхідних коштів на погашення позики і відсотків за користування нею.

Просить стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» суму боргу за договором про надання позики на будівництво (добудову, реконструкцію) житлового будинку та облаштування інженерних мереж № 2996 від 17.07.2018 року в розмірі 21010,00 грн, з яких: позики - 16000,00 грн, відсотків - 5010,00 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028,00 грн.

Рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 17 червня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» 16000 (шістнадцять тисяч) гривень 00 коп. коштів, отриманих за нікчемним правочином.

Стягнуто з ОСОБА_1 на рахунок Комунального підприємства «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» 1844,66 грн витрат по сплаті судового збору.

Стягнуто з Комунального підприємства «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» в користь ОСОБА_1 4515,28 грн витрат за проведення експертизи.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Муха В. І. подав апеляційну скаргу, в якійвказує, що рішення ухвалено без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а саме щодо укладення договору та визнання договору №2996 від 17.07.2018 року нікчемним. Суд неправильно застосував норми матеріального права, просить рішення скасувати повністю, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 5 ст. 268, ст. 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до поданого позивачем договору № 2996 від 17.07.2018 року між Обласним Фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі Волинської обласної ради та ОСОБА_1 , останній надано позику для облаштування інженерних мереж на загальну суму 50000 грн зі сплатою 3% річних у національній валюті України, з кінцевим терміном повернення кредиту до 17.07.2028 року.

Договором передбачено, що позичальник погашає позику щорічно рівними частинами, платить три відсотки річних за користування позикою щорічно, починаючи з наступного року після одержання позики і до повного виконання зобов`язань по договору. За прострочку погашення позики, а також відсотків позичальник повинен сплатити Фонду пеню у розмірі 0,5% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (а.с. 8-11).

23.11.2023 року Обласний Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі () було реорганізовано шляхом перетворення в комунальне підприємство «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» () згідно з рішенням Волинської обласної ради № 22/43 від 13 липня 2023 року (а.с. 23).

Зобов`язання щодо видачі кредитних коштів ОСОБА_1 , згідно з укладеним договором про надання позики в розмірі 50000 грн позивач - Фонд виконав у повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями № 868 від 19.07.2018 р. на суму 18 000,00 грн та № 1036 від 27.08.2018 р. на суму 32 000,00 грн (а.с. 12).

З метою досудового врегулювання спору щодо сплати заборгованості Фондом направлялися відповідачці ОСОБА_1 претензії про стягнення заборгованості за договором за несвоєчасно здійснені платежі № 16 від 25.01.2024 року, № 210 від 14.12.2022 року, № 17 від 21.02.2022 року, № 307 від 06.12.2021 року, № 168 від 12.08.2021 року, відповідно до яких відповідача повідомлено про необхідність погашення сум боргу за договором позики та намір стягнення заборгованості в судовому порядку (а.с. 13-22).

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи № 5138 від 12.03.2025 року підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Позичальник» на договорі про надання позики на будівництво (добудову, реконструкцію) житлового будинку та облаштування інженерних мереж № 2996 від 17.07.2018 року, виконаний не ОСОБА_1 .

Підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Підпис» на заяві від 09.07.2018 року про надання дострокової позики в сумі 50000 грн, що подана на ім`я голови Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі виконаний не ОСОБА_1 (а.с. 118-122).

Такі висновки експертизи сторонами не оспорюються і визнаються судом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з наступних обставин та відповідно до норм законодавства, що регулюють зазначені правовідносини.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, в такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із нормою частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Натомість, як встановлено судом на підставі експертного висновку, відповідач не підписувала текст договору № 2996 від 17.07.2018 року.

Тобто, у даному випадку, на підставі норми частини другої статті 207 ЦК України договір позики між сторонами слід вважати правочином, який не вчинено у письмовій формі, оскільки він не підписаний його стороною (позичальником ОСОБА_1 ).

Як наслідок, суд приходить до логічного і послідовного висновку про те, що відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України, при складенні тексту договору, було відсутнє волевиявлення відповідача як учасника правочину, оскільки вона не підписувала вказаного договору позики.

Норми статті 215 ЦК України передбачають, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин); у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно із нормою частини першої статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

При цьому, відсутня необхідність визнання нікчемного правочину недійсним, оскільки він є неукладеним.

У зв`язку із тим, що відповідач не підписувала текст договору № 2996 від 17.07.2018 року, в силу норми статті 215 ЦК України вказаний договір позики між сторонами є недійсним правочином, оскільки його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) та відповідно до частини першої статті 216 ЦК України і частини першої статті 236 ЦК України, такий договір не створює юридичних наслідків з моменту його вчинення.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» містяться роз`яснення, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

В цій справі недодержання сторонами вимоги закону про вчинення його у письмовій формі є підставою для визнання договору нікчемним, визнання його недійсним не потребується, це суперечить принципу диспозитивності, оскільки з позовної заяви вбачається, що позивач просив суд стягнути кошти за таким договором, а зі сторони відповідача вимоги про визнання договору недійсним не надходило.

Разом з тим, відповідно до ч.1, ч.5 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

У постановах Верховного Суду від 26.06.2018 року у справі №916/1952/17, від 12.09.2019 року у справі №915/1868/18, від 14.05.2020 року у справі №916/1952/17, міститься висновок про те, що одностороння реституція чинним законодавством не передбачена. У цих постановах Верховний Суд звертав увагу на те, що правила абз. 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України (двостороння реституція) застосовуються тоді, коли обидві сторони здійснили виконання недійсного договору. У тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України, зокрема ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до ч.1,ч.3 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі statusquo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

Реституція це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину. Такі ж висновки зроблено Верховним Судом у постанові № 925/1276/19 від 09 вересня 2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 ЦПК України.

Згідно із ч.ч.1,2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показанням свідків.

Також судом встановлено, що надані стороною позивача письмові докази на отримання ОСОБА_1 коштів за недійсним правочином (нікчемним правочином) № 2996 від 17.07.2018 року, свідчать про те, що ОСОБА_1 отримала кошти в сумі 50 000 грн, які були перераховані їй на картковий рахунок № НОМЕР_1 , що підтверджується платіжними дорученнями № 868 від 19.07.2018 р. на суму 18 000,00 грн та № 1036 від 27.08.2018 р. на суму 32 000,00 грн (а.с.12).

Доказом належності ОСОБА_1 саме цього карткового рахунку є надані АТ КБ «Приватбанк» реквізити, відповідно до яких карта № НОМЕР_1 належить ОСОБА_1 , ІНН НОМЕР_2 , номер рахунку НОМЕР_3 (а.с. 88 на звороті).

Згідно з довідкою Володимир - Волинської ОДПІ, ІНН ОСОБА_1 - НОМЕР_2 (а.с. 87 на звороті).

Таким чином, суд першої інстанції вважає доведеним належними та допустимими доказами факт отримання ОСОБА_1 від Обласного Фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, що реорганізований у в комунальне підприємство «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі», коштів в сумі 50000,00 грн.

Стороною відповідача не спростовано доводів позивача, підтверджених зазначеними вище письмовими доказами про перерахування цих коштів, будь яких інших доказів чи клопотань про їх витребування ними не надано. Тому доводи апеляційної скарги про відсутність доказів отримання коштів є безпідставними.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та нікчемність договору № 2996 від 17.07.2018 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що, враховуючи межі позовних вимог, у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину слід стягнути зі ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» отриманих нею 16000,00 грн, в зв`язку з чим позовні вимоги підлягають до задоволення частково, а у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків необхідно відмовити.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду, з огляду на встановлені у справі обставини, а також сформульовані у рішенні висновки щодо нікчемності правочину, оскільки відповідачем було в цілому сплачено 9000 гривень позики та 1397,42 гривень відсотків (з урахуванням наведених вище положень щодо нікчемності правочину) вимог комунального підприємства, тому сума отриманих ОСОБА_1 у розмірі 16000,00 грн підлягає стягненню на користь комунального підприємства «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі», з огляду на нікчемність договору, що забезпечує захист інтересу позивача у правовій визначеності.

За таких обставин суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення позову.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Інші доводи апеляційної скарги є власним тлумаченням особою, яка подала апеляційну скаргу, чинного законодавства, не спростовують висновків суду, вони були предметом дослідження в судовому засіданні, суд дав їм належну оцінку і вони не містять підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення і задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Мухи Василя Івановича залишити без задоволення.

Рішення Локачинського районного суду Волинської області від 17 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді