Справа №484/1888/25 Головуюча у 1-й інстанції Маржина Т. В.
Провадження № 22ц/812/1476/25 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 серпня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої-судді: Ямкової О. О.,

суддів: Локтіонової О. В., Крамаренко Т. В.,

із секретарем: Чистою В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 8 липня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Маржиної Т. В. о 9 год 30 хв в залі суду в місті Первомайськ Миколаївської області, зі складанням повного судового рішення, у справі

за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про зменшення розміру аліментів,

У С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів у виді частини з усіх видів заробітку та доходів, що стягнуті з нього щомісячно на утримання спільної малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі судового наказу, виданого 6 березня 2025 року Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області, до аліментів в розмірі 1/6 частини, посилаючись на те, що при винесенні судового наказу не враховано перебування на його утриманні іншої дитини від першого шлюбу, аліменти на якого ним сплачуються добровільно в розмірі частини від усіх видів заробітку, але на підставі рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 4 липня 2012 року.

За такого вважав, що розмір одночасно стягнутих з нього аліментів на утримання обох дітей не має перевищувати виплати у розмірі 1/3 частини від його заробітку у відповідності до положень Сімейного кодексу України.

У відзиві на позовну заяву відповідачка вважала її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з того, що обов`язок утримання дитини позивача від першого шлюбу юридично не підтверджений через відкликання стягувачкою виконавчого листа про стягнення аліментів на утримання цієї дитини, а доказів надання допомоги у добровільному порядку позивачем не надано.

Зазначала, що позивач має реальну можливість виконувати обов`язок з утримання доньки ОСОБА_3 , оскільки є працездатним, не має проблем із здоров`ям, проходить службу у Збройних силах України, а тому має стабільне грошове забезпечення.

Крім того, позивач не надає доказів погіршення його матеріального стану за період зі стягнення аліментів на утримання доньки до моменту звернення із цим позовом, в той час як відповідачка самостійно несе значні витрати на утримання дитини, у зв`язку із чим отримує допомогу від своєї матері.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 8 липня 2025року у задоволенні позову відмовлено.

При ухваленні рішення суд виходив з того, що позивачем не доведено погіршення його майнового стану після видачи судового наказу про стягнення з нього аліментів на утримання доньки, а наявність зазначених у позовній заяві обставин не є безумовною підставою для зменшення їх розміру.

Не погодившись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його позову.

На його думку суд першої інстанції не врахував, що аліменти на утримання спільної доньки стягнуті з нього на підставі судового наказу, внаслідок чого надати докази про наявність у нього іншої дитини було неможливим.

Крім того, місцевим судом не враховано факт стягнення з нього аліментів на утримання відповідачки до досягнення спільною донькою трьох років у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку, що призвело до утримання з нього в загальній сумі близько 70% щомісяця.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка вважала її безпідставною, посилаючись на те, що ним не доведені обставини щодо погіршення його матеріального становища. Зазначала, що загальна сума відрахувань із заробітної плати відповідача на всіх утриманців складає близько 66,5% відсотків його заробітку, що не перевищує встановлений Законом України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань у 70%.

Справа розглянута у суді апеляційної інстанції за відсутністю сторін у відповідності до статті 372 ЦПК України, у зв`язку з їх належним повідомленням, подачею позивачем заяви про розгляд справи за його відсутністю та відмовою у задоволенні клопотання відповідачки про проведення судового засідання поза межами приміщення суду в режимі відеоконференції, поданого з порушенням процесуального строку та відсутністю інших заяв чи клопотань про відкладення слухання справи з будь-яких поважних причин.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень, що містяться у частинах 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою ВР України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року і набула чинності 27 вересня 1991 року) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За змістом статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтями 180, 181 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3?) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3?) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Стаття 192 Сімейного кодексу України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснює, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який ними розірвано в органах РАЦС 13 листопада 2024 року (а.с.22).

Після сплину трьох місяців з моменту розірвання шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_2 , у сторін народилась донька ОСОБА_3 (а.с.21, 22), на утримання якої з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на підставі судового наказу, виданого 6 березня 2025 року Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області за заявою ОСОБА_2 у розмірі частини зі всіх видів заробітку, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини щомісячно, починаючи з 26 лютого 2025 року і до її повноліття (а.с.12).

Зі змісту наказу вбачається, що матір`ю дитини ОСОБА_2 не зазначено про наявність у позивача інших утриманців, а саме сина від першого шлюбу. При тому сторони судом повідомлені, що під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті не розглядається, а у боржника є право на звернення до суду із позовом про зменшення розміру аліментів (а.с.12).

За наведеного, слід дійти висновку, що процесуальним законодавством врегульовано скорочений порядок розгляду вимог про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, за відсутністю спору та якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) і необхідністю залучення інших заінтересованих осіб, шляхом видачі особливої форми судового рішення судового наказу (частина 1 статті 160, пункт 4 частини 1 статті 161 ЦПК України).

У цьому разі, в порядку наказного провадження обставини щодо матеріального і сімейного стану сторін судом не встановлюються та обґрунтованість заявлених вимог стягувачем не перевіряється, внаслідок чого право боржника на оспорювання розміру аліментів, що з нього стягнуті за судовим наказом, у подальшому регулюється можливістю його звернення до суду з позовом про зменшення розміру аліментів без застосування процедури скасування судового наказу за його же заявою (пункт 7 статті 170 ЦПК України).

Отже, обґрунтовуючи позов саме цими нормами процесуального права та наведеними обставинами, позивач звернувся до суду із позовом про зменшення розміру аліментів, які стягнуті з нього в порядку наказного провадження без перевірки матеріального і сімейного стану та обґрунтованості заявлених вимог.

Посилаючись на вказане та наявність у нього на утриманні іншої дитини - малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який народився під час його шлюбу із іншою жінкою - ОСОБА_5 , просив про зменшення розміру аліментів на утримання доньки.

Обґрунтовував ці вимоги тим, що на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 з нього за рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 4 липня 2012 року стягнуто аліменти у розмірі частини від усіх видів доходу (заробітку) та видано виконавчий лист (а.с.13,14,21). Але у зв`язку з добровільним виконанням ним цього судового рішення, стягувачкою виконавчий лист відкликано з примусового виконання, що не звільнило його, як батька дитини, від обов`язку з утримання спільного зі стягувачкою сина (а.с.17).

Крім того, до ухвалення судового рішення, що оскаржується позивачем в апеляційному порядку, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на підставі рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 5 червня 2025 року стягнуті аліменти на утримання відповідачки у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) до досягнення донькою ОСОБА_3 трьох років починаючи з 12 березня 2025 року (а.с.119-120).

Позов про своє утримання, як колишньої дружини до досягнення дитиною трьох років, подано відповідачкою ІНФОРМАЦІЯ_4 , до подачі ОСОБА_1 цього позову про зменшення аліментів на утримання доньки, і судове рішення у справі про утримання дружини винесено до ухвалення рішення у цій справі, внаслідок чого ця обставина повинна була враховуватися судом першої інстанції під час розгляду справи, що знаходиться на апеляційному перегляді, але помилково не врахована.

Отже, твердження відповідачки ОСОБА_2 про ненадання позивачем доказів про погіршення його майнового стану не є слушними, а висновки суду першої інстанції за встановленими колегією суддів обставинами є такими, що не відповідають діючому процесуальному і сімейному законодавству, оскільки майновий стан платника аліментів під час видачі судового наказу не перевіряється та за наявністю у нього інших утриманців, які є безумовним свідченням про збільшення майнового навантаження на платника аліментів та підставою для його звернення до суду із позовом про зменшення стягнутих аліментів.

За такого, стягнення з платника аліментів ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_7 у розмірі частини з усіх видів заробітку призвело не лише до збільшення загальної суми витрат платника, а і зміни його матеріального становища, оскільки при їх стягненні не було враховано сімейний та майновий стан позивача, тобто не враховані обставини, передбачені статтею 182 СК України щодо наявності у нього інших утриманців та наявності обставин, передбачених статтею 166 СК України.

Тому установивши такі обставини справи, які у випадку розгляду справи про стягнення аліментів на утримання сина і доньки у порядку позовного провадження, призвели б до підтвердження факту зміни матеріального становища платника аліментів у зв`язку з наявністю інших утриманців, суду під час розгляду цієї справи слід було врахувати, що матеріальні потреби на утримання усіх дітей позивача, які є рівними, з огляду на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку кожної дитини. Натомість, суд першої інстанції відмовляючи у зменшенні розміру аліментів, які стягнуті в порядку наказного провадження, дійшов протилежного і помилкового висновку про відсутність доказів зміни майнового стану платника аліментів з дати видачі судового наказу і до моменту його звернення з цим позовом до суду.

Отже, проаналізувавши вищенаведені та надані сторонами докази у цій справі, в їх сукупності, судом першої інстанції помилково не застосовано норми матеріального та процесуального права, які регулюють підстави для зменшення розміру аліментів, внаслідок чого ним зроблено неправильний висновок про відсутність підстав для зменшення розміру аліментів і відмови у задоволенні позову, при цьому безпідставно зазначено про відсутність доказів зміни матеріального стану платника аліментів, при збільшенні кількості утриманців та зміні його сімейного стану.

За наведеного, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, і вважає за можливе зменшити розмір аліментів, що стягнуті на підставі судового наказу, визначивши його у щомісячному розмірі в 1/6 частині від усіх видів заробітку та доходів позивача. Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню зі скасуванням судового рішення з ухваленням нового, з підстав, передбачених пунктами 3 і 4 частини 1 статті 376 ЦПК України.

Підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 8 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про зменшення розміру стягнутих аліментів задовольнити.

Зменшити розмір аліментів, визначених на підставі судового наказу, що видано Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області 6 березня 2025 року, та стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку та інших доходів щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з цього дня, як дати ухвалення рішення, та до досягнення нею повноліття.

Судовий наказ, виданий 6 березня 2025 року Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області у справі №484/1148/25 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_7 в розмірі частини з усіх видів заробітку та доходів, - відкликати з примусового виконання.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді Т. В. Крамаренко

О. В. Локтіонова