ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7648/25 Справа № 193/2296/24 Суддя у 1-й інстанції - Томинець О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 193/2296/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Матвійчук Ю.К.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро Максімус",

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Максімус" на заочне рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2025 року, яке ухвалено суддею Томинцем О.В. у селищі Софіївці Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 02 травня 2025 року, та на додаткове рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2025 року, яке ухвалено суддею Томинцем О.В. у селищі Софіївці Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 02 червня 2025 року, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Максімус" (надалі - ТОВ "Агро Максімус") про розірвання договору оренди земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що мати позивача - ОСОБА_2 була власницею земельної ділянки, площею 7,4630 га, з кадастровим номером :02:003:0163, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області.

27.02.2017 між ОСОБА_2 та ТОВ «Агро Максімус» був укладений Договір оренди землі, строком на 10 років. Відповідно до умов договору, орендна плата становить 5 % від нормативно грошової оцінки земельної ділянки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла і після її смерті вищевказану земельну ділянку успадкував позивач.

Позивач наголошує, що відповідач за 2023 рік та за 2024 рік орендну плату не сплачував йому взагалі, на його усні та письмові претензії щодо необхідності сплати заборгованості з орендної плати не реагує, тому посилаючись на істотні порушення відповідачем умов договору оренди землі, викликаних систематичною несплатою ним на протязі двох років орендної плати, позивач просив суд: розірвати договір оренди земельної ділянки б/н від 27.02.2017, що укладений між ОСОБА_2 та ТОВ "Агро Максімус", а також стягнути понесені ним судові витрати по справі.

Заочним рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2025 року позовні вимоги задоволено.

Розірвано договір оренди земельної ділянки, б/н від 27.02.2017, що укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Агро Максімус» щодо оренди земельної ділянки, площею 7,4630 га, з кадастровим номером: :02:003:0163, яка розташована на території Софіївської селищної ради Софіївської об`єднаної територіальної громади Криворізького району Дніпропетровської області, право оренди на яку зареєстровано 03.03.2017 за р./№ 19321015.

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2025 року заяву відповідача ТОВ «Агро Максімус» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2025 року заяву позивача ОСОБА_1 про стягнення судових витрат задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ "Агро Максімус" на користь ОСОБА_1 судові витрати у загальному розмірі 10 261 гривень 20 коп., з яких: витрати, понесені на сплату судового збору у розмірі 1211,20 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9050,00 грн.

У задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ТОВ "Агро Максімус" просить скасувати рішення суду та додаткове рішення суду, ухваливши нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ "Агро Максімус" про розірвання договору оренди земельної ділянки, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невірне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано, що у кінці 2022 року позивач отримав орендну плату за 2022 рік у плату у натуральній формі від імені попереднього власника - своєї матері ОСОБА_2 . На початку весни 2022 року позивач повідомив відповідача, в усній формі, що став правонаступником за договором оренди після смерті матері, але його не влаштовують умови оренди і він бажає подвоєння орденної плати. Доки його вимоги не будуть задоволені, він відмовляється надати правовстановлювальні документи та реквізити для зарахування орендної плати. Відповідач не мав реальної можливості виконати умови договору та перерахувати орендну плату, оскільки йому не було надано відповідних реквізитів позивача та правовстановлювальні документи на земельну ділянку, а перевірити факт переходу права власності саме до позивача не було можливості, адже через повномасштабне вторгнення рф відповідні реєстри не працювали на початку війни. Вказує, що ТОВ "Агро Максімус" належним чином нараховувало орендну плату, однак, не мало реальної можливості її виплати.

Вважає помилковими висновки суду про те, що навіть в умовах ухилення позивача від отримання орендної плати, відповідач мав би сплатити орендну плату «шляхом внесення боржником належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори або на рахунок ескроу», адже, в дійсності в межах даного нотаріального округу ніхто з нотаріусів не надає таку послугу.

Наполягає на тому, що невиплата орендної плати була зумовлена саме небажанням позивача отримувати кошти, а тому навіть за умови внесення коштів на депозит нотаріуса, це не призвело б до виплати орендної плати.

Вказує й на те, що дата (04.10.24) і зміст листа, в якому позивач повідомляє відповідача про те, що набув земельну ділянку у власність після смерті матері у грудні 2021 року і направляє свідоцтво про прийняття спадщини, свідчать про те, що: лист було виготовлено незадовго до подання позову, і вказаним листом позивач не намагався врегулювати орендні правовідносини, забезпечивши отримання орденної плати, а виготовив його тільки для подання позову; у листі ставиться вимога про сплату орендної плати, але знову не зазначено ні спосіб оплати, ні платіжні реквізити. Зауважує, що повивач вказував, що відповідач ніби-то знав про перехід права власності в порядку спадкування і мав все необхідне для сплати орендної плати, втім, вперше додає до листа свідоцтво про прийняття спадщини.

Для підтверджень викладених обставин, відповідач просить суд апеляційної інстанції: прослухати аудіо фіксацію судового засідання 27.07.2025 року та дослідити подані докази (відповідь на адвокатський запит), поважність неподання яких пояснюється тим, що вони не існували у часі на момент ухвалення оскаржуваного рішення, а логіка їх надання обумовлена необхідністю надання відповіді на непрогнозовану аргументацію суду першої інстанції.

Також, на переконання відповідача, суд безпідставно дійшов висновку щодо покладення на нього обов`язку з відшкодування позивачеві судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу, оскільки релевантної правової роботи адвокатом позивача проведено не було, адже підстава і предмет позову були позивачем сформовані одні (ухилення відповідача від обов`язку по сплаті орденної плати), а реальні мотиви суду для задоволення позовних вимог після того як позивач підтвердив в суді, що він дійсно відмовляється від орендної плати інші. Витрати на професійну правничу допомогу є недоведеними.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ТОВ «Агро Максімус» - адвоката Поуха Д.А., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кисилевича С.Ф., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.02.2017 між ОСОБА_2 та ТОВ «Агро Максімус» укладено договір оренди землі б/н щодо оренди земельної ділянки за кадастровим № :02:003:0163, площею 7,4630 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області (а.с.49).

03.03.2017 здійснено державну реєстрацію речового права оренди зазначеної земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право 19321015 (а.с. 6).

За умовами п. 8 договору, останній укладено строком на 10 років.

Зі змісту пунктів 9-12 договору, вбачається, що за користування землею орендар щорічно сплачує орендодавцю орендну плату у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить у грошовому виразі 12 078,00 грн. Також, за бажанням орендодавця, орендар може сплачувати орендну плату у натуральній формі у вигляді: товарного, фуражного зерна, соняшника та інше. Орендар, за заявою орендодавця, безкоштовно надає послугу по обробітку присадибних ділянок (городів) та надає допомогу на ритуальні послуги у випадку смерті орендаря на суму 500 грн. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням коефіцієнтів індексації. Оренда плата вноситься один раз на рік до 31 грудня. Передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформляється відповідними актами.

В пункті 38 вказаного договору сторони домовились, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором.

Після смерті орендодавиці ОСОБА_2 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , вищевказну земельну ділянку успадкував її син, позивач у справі ОСОБА_1 , що підтверджено Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13.12.2021, виданим приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Л.І. та зареєстрований у реєстрі за № 1432 (а.с. 5).

04.10.2024 позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про сплату орендної плати за період 2023 рік та 2024 рік та отримання копії спірного договору (а.с. 7), яке було отримане відповідачем ТОВ «Агро Максімус», що підтверджено відповідним поштовим повідомленням про його вручення, однак, заборгованість зі сплати орендної плати відповідачем так і залишилася не погашена. Копії договору позивачу теж не було надано.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що несплата відповідачем орендної плати позивачеві свідчить про наявність систематичного порушення відповідачем взятих на себе за договором оренди зобов`язань щодо виплати орендної плати. Договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Враховуючи, що основною підставою для розірвання договору оренди, на яку посилалася позивач, є істотне порушення відповідачем договору оренди землі, а саме систематична несплата орендної плати відповідачем, яку на даний час позивач не отримав, суд дійшов висновку, що відповідачем істотно порушено договір оренди землі, що є підставою для його розірвання у судовому порядку.

Суд констатував, що, у силу положень ст. 81, 82 ЦПК України, позивачем доведено, а відповідачем ТОВ "Агро Максімус" не спростовано факт того, що в період з 2023 по 2024 роки орендна плата позивачеві у грошовій чи натуральній формах, передбачених договором, оренди не виплачувалась, обробіток земельної ділянки позивача не здійснювався.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, з огляду на наступне.

Частиною другою ст.792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України та Законом України «Про оренду землі».

Згідно з ст.13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 24 Закону України «Про оренду землі» передбачено право орендодавця вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Згідно з частиною першою ст.32 Закону України «Про оренду землі», на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Згідно з ст.ст.13,15,21 Закону України «Про оренду землі», основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. У разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки може бути підставою для розірвання такого договору.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У постанові Верховного Суду від 18 лютого 2021 року в справі №609/1231/19 зроблено висновок, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину. Проте, відсутність реєстрації права власності не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй майном.

Отже, після смерті ОСОБА_2 права та обов`язки орендодавця за договором оренди землі від 27 лютого 2017 року щодо земельної ділянки, площею 7,4630 га, з кадастровим номером :02:003:0163, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області,перейшли до ОСОБА_1 , що визнається сторонами.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 має права та обов`язки орендодавця земельної ділянки, площею 7,4630 га, з кадастровим номером :02:003:0163, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, як підставу розірвання договору оренди земельної ділянки від 27 лютого 2017 року те, що ТОВ «Агро Максімус» систематично не сплачує орендну плату, зокрема, за 2023 та 2024 роки.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частинами першою та другою ст.651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У пункті «д» частини першої ст.141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року в справі №912/1385/17 міститься висновок, що …[при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення частини другої ст.651 ЦК України. Відповідна правова позиція була викладена Верховним Судом України також у постанові від 11 жовтня 2017 року в справі №6-1449цс17 і підстав для відступу від неї, як і від висновку в справі №910/16306/13 Велика Палата Верховного Суду не вбачає. Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність].

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі №183/262/17 суд дійшов висновку, що … [у пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться». Тлумачення пункту д) частини першої статті 141 ЗК України, частини другої статті 651 ЦК України свідчить, що «несплата орендної плати» охоплює випадки як невиплати орендної плати у цілому, так і її виплата у розмірі меншому, ніж визначеному договором (без урахування індексації, індексу інфляції тощо)].

Належними доказами сплати коштів за оренду є: видатковий касовий ордер, виписаний орендарем та підписаний орендодавцем; видаткова накладна, підписана сторонами; довідка, видана податковою інспекцією, про наявність сплати коштів із земельного податку та оренди землі, оскільки вказані документи є платіжними і з них можливо встановити періоди нарахування (постанова Верховного Суду від 23 червня 2022 року в справі №193/805/20).

Отже, за загальним правилом, у разі наявності вини орендаря у систематичній несплаті орендної плати (два та більше випадки), орендодавець має право вимагати розірвання договору оренди землі.

Разом з тим, відповідно до частин першої, третьої ст.148-1 ЗК України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки.

Особа, яка набула право власності на земельну ділянку, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї зобов`язана повідомити про це її користувачів із зазначенням: кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки; найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім`я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника; місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі). Повідомлення надсилається користувачу земельної ділянки рекомендованим листом з повідомленням про вручення або вручається йому особисто під розписку.

Отже, законом встановлено обов`язок особи, у разі набуття права власності на земельну ділянку, що перебуває в оренді на підставі чинного договору оренди землі, повідомити орендаря про факт переходу права власності на земельну ділянку, а також надати інформацію, що дозволить орендарю виконувати обов`язок зі сплати орендної плати, а також інші умови договору.

Частиною першою статті 12 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 76,80 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно- правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази виконання позивачем ОСОБА_1 своїх обов?язків щодо повідомлення орендаря ТОВ «Агро Максімус» про факт переходу права власності на земельну ділянку, а також щодо надання інформації, що дозволить орендарю виконувати обов`язок зі сплати орендної плати, а також інші умови договору.

Згідно досліджених судом апеляційної інстанції доказів, встановлено, що лише 04 жовтня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача ТОВ «Агро Максімус» з письмовою вимогою про сплату орендної плати за період 2023 рік та 2024 рік та отримання копії спірного договору (а.с. 7), яке було отримане відповідачем ТОВ «Агро Максімус», що підтверджено відповідним поштовим повідомленням про його вручення. При цьому, вказане звернення не містить жодної інформації, яка б дозволила орендарю виконувати обов`язок зі сплати орендної плати, зокрема, платіжних реквізитів останнього, на які можна було б перерахувати грошові кошти.

Із вищевикладеного вбачається, що ТОВ «Агро Максімус», з незалежних від нього причин, було позбавлене можливості виконати обов`язок щодо виплати орендної плати за договором оренди землі від 27 лютого 2017 року.

Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві, колегія суддів, в тому числі, керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі «РуїзТоріхапротиІспанії» (RuizToriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29; справа «СерявінпротиУкраїни», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не було доведено сукупності вказаних обставин та не надано суду достатніх, належних і допустимих доказів, які б підтверджували заявлені ним вимоги, а саме, що ТОВ «Агро Максімум» порушені умови Закону України «Про оренду землі» та Договору оренди земельної ділянки від 27 лютого 2017 року щодо нарахування та виплати орендної плати.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Оскільки, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду, то додаткове рішення суду також слід скасувати, що узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у п.п. 132-135 постанови від 05.07.2023 у справі № 904/8884/21.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з позивача ОСОБА_1 на користь ТОВ "Агро Максімус" підлягають стягненню судові витрати, понесені на оплату судового збору за подання заяви про перегляд судового рішення та апеляційної скарги, у розмірі 3 028,20 грн, а судові витрати, понесені позивачем ОСОБА_1 не підлягають відшкодування.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Максімус" - задовольнити.

Заочне рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2025 року та додаткове рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Максімус" про розірвання договору оренди земельної ділянки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Максімус" судові витрати, понесені на сплату судового збору, у розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 20 (двадцять) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 серпня 2025 року.

Головуючий:

Судді: