печерський районний суд міста києва
пр. № 2-3789/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2025 року Печерський районний суд м. Києва

в складі головуючого - судді Литвинової І. В.

за участю секретаря судового засідання Когут Н. В.,

представника відповідача Солом`янської окружної прокуратури м. Києва - Мартиненко В.М.,

представника Київської міської прокуратури - Котляр Т.М.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Солом`янської окружної прокуратури м. Києва, Київської міської прокуратури, ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України про захист честі, гідності, ділової репутації, компенсацію моральної шкоди,,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з вказаним позовом до Солом`янської окружної прокуратури м. Києва, Київської міської прокуратури, ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України про захист честі, гідності, ділової репутації, компенсацію моральної шкоди, шляхом визнання недостовірної інформації, зазначеної в листах адресованих військовим підрозділам, Міністерству оборони України, АТ «ОТП Банк» щодо здійснення позивачем злочину.

15 жовтня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду у загальному провадженні.

27 березня 2025 року ухвалою судді закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

12 грудня 2024 року відповідач подав до суду клопотання про закриття провадження у справі, обґрунтовуючи тим, що провадження у даній цивільній справі не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки зміст позовної заяви та заявлені позовні вимоги зводяться до оцінки на предмет належності та допустимості доказів, отриманих під час досудового розслідування кримінального провадження № 0002773 від 07 грудня 2022 року. Разом з тим, на думку представника відповідача, доводити недостовірність інформації, здобутої під час досудового розслідування, протиправність відображення останньої, неналежність і недопустимість доказів позивач має у кримінальному провадженні на відповідній стадії кримінального процесу, а не заявляючи вимоги до прокурора та органу прокуратури ц порядку цивільного судочинства. Зазначив, що у цивільній справі є недопустимою оцінка достовірності інформації відповідного органу або посадової особи цього органу, одержаного в межах досудового розслідування у кримінальному провадженні.

У судове засідання позивач не з`явився, повідомлявся належним чином, направив на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримувала клопотання, просила його задовольнити.

Представник Солом`янської окружної прокуратури м. Києва Мартиненко В.М. та представник Київської міської прокуратури Котляр Т.М у судовому засіданні не заперечували проти задоволення клопотання про закриття провадження у справі.

Суд, вислухавши думки представників відповідачів та відповідача, вивчивши клопотання і дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, у межах ініційованого питання, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов наступних висновків.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до частини першої ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність юрисдикції суду, необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

Визначення правильної юрисдикційності того чи іншого спору має важливе значення. Адже Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що кожен має право на суд, встановлений законом, тобто відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права (рішення ЄСПЛ від 29 квітня 1988 року у справі «Белілос проти Швейцарії»); юрисдикцію суду має визначати закон (доповідь Європейської комісії від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії»).

Правила визначення юрисдикційності відповідної справи встановлені процесуальними законами, якими регламентована предметна та суб`єктна юрисдикція адміністративних, господарських та цивільних судів, - це ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України.

Так, у ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна, або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору є визнання інформації такою, що принижує честь, гідність та наносить шкоду діловій репутації,інформацію, яка зазначена в листах, адресованих військовим підрозділам, Міністерству оборони України, АТ «ОТП Банк» та яка була отримана в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0002773 від 07 грудня 2022 року.

Так, відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 91 КПК України, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно ч. 1 ст. 93 КПК України, збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Ч. 2 ст. 93 КПК України передбачено, що сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається, вказані листи були підготовлені та надіслані в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0002773 від 07 грудня 2022 року у порядку та в спосіб встановлений Кримінальним процесуальним кодексом України.

Разом з цим, суд погоджується з доводами відповідача, що зміст фактичної заяви та заявлені позовні вимоги зводяться до оцінки на предмет належності та допустимості доказів, отриманих під час досудового розслідування кримінального провадження № 0002773 від 07 грудня 2022 року.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що доводити недостовірність інформації, здобутої під час досудового розслідування органами досудового розслідування, протиправність відображення останньої, неналежність і недопустимість доказів позивач має у кримінальному провадженні на відповідній стадії кримінального процесу, не заявляючи вимоги до органів прокуратури і рамках цивільного судочинства. Крім того, у цивільній справі є недопустимою оцінка достовірності інформації відповідного органу або посадової особи цього органу, одержаного в межах досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Застосування такого способу захисту як визнання недостовірною інформації є можливим у випадку порушення особистого немайнового права особи у відносинах , які за своєю правовою природою є цивільними.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, зазвичай, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у справі № 333/6816/17 вирішувала виключну правову проблему щодо можливості розгляду за правилами цивільного судочинства вимоги про визнання недостовірною інформації, викладеної у документах, які можна визнати джерелами доказів у іншому судовому провадженні (постанова від 30 червня 2020 року, провадження № 14-87цс20).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначає: «27. Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежними або недопустимими. Такі позови не підлягають судовому розгляду».

У порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження.

Такий правовий висновок зазначений у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 757/4403/16-ц (провадження № 61-19243св18), від 02 жовтня 2019 року у справі №332/293/17 (провадження № 61-40369св18), від 25 листопада 2020 року у справі № 760/16924/18 (провадження № 61/14643св19).

Таким чином, спір, який виник між сторонами, у порядку цивільного судочинства не може бути вирішений.

При цьому суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (частина перша статті 256 ЦПК України).

На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України суд роз`яснює позивачам про віднесення розгляду справи до кримінального судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене та положення пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд прийшов до висновку про закриття провадження у справі.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 255, 256, 260, 261, 352-354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Солом`янської окружної прокуратури м. Києва, Київської міської прокуратури, ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України про захист честі, гідності, ділової репутації, компенсацію моральної шкоди.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя І. В. Литвинова