Справа № 139/880/24
Провадження № 2/139/366/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2025 року селище Муровані Курилівці

Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого - судді Ліщини Т.П.,

за участі секретаря судового засідання Погорної В.С.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Вознюка В.А.,

представника відповідача - адвоката Бойка Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,

УСТАНОВИВ:

19.12.2024 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, у якому просить визнати автомобіль марки Nissan, модель Rogue, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , який набутий за час шлюбу, їх спільною сумісною власністю; стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 16.07.2011 між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. В період шлюбу ними за спільні кошти придбано зазначений автомобіль, який зареєстрований на відповідача, оскільки він мав посвідчення водія відповідної категорії та вміння і навички керування транспортними засобами. Даний автомобіль відповідач, перебуваючи у шлюбі, відчужив без згоди позивача.

Ухвалою від 23.12.2024 позовну заяву залишено без руху. Після усунення недоліків позовної заяви у строк, наданий судом, ухвалою від 31.12.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі; ухвалено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження; судове засідання призначено на 28.01.2025.

В судовому засіданні 28.01.2025 представник відповідача заявив клопотання про продовження строку для подання відзиву. Позивач і представник позивача не заперечили щодо задоволення такого клопотання. Клопотання відповідача судом задоволено та оголошено перерву до 13.02.2025.

04.02.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву від 03.02.2025, у якому представник відповідача просить суд, з посиланням на ч. 2 ст. 127 Цивільного процесуального кодексу України (у тексті - ЦПК України), продовжити йому строк на подання доказів. Позивач і представник позивача заперечили проти задоволення такого клопотання. Оскільки клопотання представника відповідача подане до закінчення встановленого судом строку і є обґрунтованим, то суд його задовольнив.

Також представник відповідача у відзиві на позовну заяву, з посиланням на ст. 93 ЦПК України, просить суд провести письмове опитування позивача. Позивач і представник позивача заперечили щодо задоволення такого клопотання. Оскільки клопотання відповідає нормам ЦПК України, суд постановив ухвалу від 13.02.2025, якою його задовольнив, а позивачу надав строк до 20.02.2025 для подачі до суду відповідей на запитання представника відповідача у формі заяви свідка. На виконання зазначеної ухвали 20.02.2025 до суду надійшли додаткові пояснення позивача від 19.02.2025.

13.02.2025 до суду надійшло клопотання представника відповідача від 12.02.2025 про відкладення (перенесення) розгляду справи до 03.03.2025 у зв`язку з неможливістю подачі доказів, які підтверджують факт відчуження спірного майна в період шлюбу, дійсну вартість спірного майна, факт придбання майна за особисті кошти відповідача, а також для подання заяв по суті справи. Позивач і представник позивача заперечили проти задоволення такого клопотання. Ухвалою від 13.02.2025 клопотання представника відповідача задоволено частково, судове засідання у справі призначено на 26.02.2025.

26.02.2025 від представника відповідача до суду надійшло клопотання з підтверджуючими документами на його обґрунтування про відкладення (перенесення) розгляду справи у зв`язку з його участю в цей день і час в іншому судовому процесі. Позивач і представник позивача заперечили проти задоволення такого клопотання, зазначивши, що строк підготовчого судового провадження закінчується, а в судових засіданнях вже двічі оголошувались перерви, у зв`язку з чим вважають, що такі дії представника відповідача спрямовані на затягування розгляду справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 189 ЦПК України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

Ухвалою від 27.02.2025 клопотання представника відповідача задоволено. Підготовче провадження у справі продовжено на двадцять днів з дня постановлення ухвали. Судове засідання призначено на 17.03.2025.

04.03.2025 від представника відповідача до суду надійшла заява від 03.03.2025 про долучення доказів, у якій він просить поновити строк на подання доказів та долучити їх до матеріалів справи. Позивач і представник позивача заперечили проти задоволення такої заяви. Оскільки заява є обґрунтованою, то суд визнав причини пропуску процесуального строку поважними, і керуючись приписами ч. 1 ст. 127 ЦПК України, її задовольнив.

14.03.2025 та 17.03.2025 до суду надійшли клопотання позивача та представника позивача відповідно про долучення доказів, у якому представник позивача також просить поновити строк на подання доказів та долучити їх до матеріалів справи. Представник відповідача заперечив проти задоволення зазначених клопотань. Оскільки клопотання є обґрунтованими, то суд визнав причини пропуску процесуального строку поважними, і керуючись приписами ч. 1 ст. 127 ЦПК України, його задовольнив.

17.03.2025 від представника позивача до суду надійшло клопотання від 16.03.2025 з підтверджуючими документами на його обґрунтування про відкладення (перенесення) розгляду справи (підготовчого засідання) та продовження строку проведення підготовчого провадження, у зв`язку з його участю в цей день і час в іншій судовій справі, дата та час розгляду якої узгодженого судом зі сторонами раніше. Позивач підтримала зазначене клопотання; представник відповідача заперечив проти його задоволення. У судовому засідання 17.03.2025 клопотання представника позивача задоволено, судове засідання призначено на 25.03.2025.

20.03.2025 від позивача до суду надійшли додаткові заперечення з додатками, які вона просить долучити до матеріалів справи та врахувати їх при розгляді справи. Представник відповідача не заперечив проти цього. Судом зазначені документи долучені до матеріалів справи.

25.03.2025 від представника відповідача до суду надійшла заява з підтверджуючими документами на її обґрунтування про відкладення (перенесення) розгляду справи. Позивач і представник позивача заперечили проти задоволення зазначеної заяви. Оскільки заява є обґрунтованою, то у судовому засіданні 25.03.2025 суд її задовольнив; судове засідання призначив на 07.04.2025.

07.04.2025 від представника відповідача до суду надійшла заява про долучення доказів, у якій він також просить поновити строк на подання доказів та долучити їх до матеріалів справи. Позивач і представник позивача заперечили проти задоволення такої заяви. Оскільки заява представника відповідача є обґрунтованою, то суд визнав причини пропуску процесуального строку поважними, і керуючись приписами ч. 1 ст. 127 ЦПК України, її задовольнив.

Ухвалою від 07.04.2025 справу призначено до судового розгляду по суті на 01.05.2025.

У засіданні 01.05.2025 досліджено письмові докази, подані сторонами. Після чого, за клопотанням представника відповідача про ознайомлення з документами, озвученими судом, і за клопотанням представника позивача про оголошення перерви в судовому засіданні у зв`язку з його участю в іншій справі, судом оголошено перерву до 03.06.2025.

03.06.2025 і 24.06.2025 судові засідання не відбулися у зв`язку з перебуванням головуючого судді на листку непрацездатності і у зв`язку з виникненням технічних проблем, що унеможливили участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, та неявкою відповідача і його представника відповідно. Розгляд справи відкладено до 04.08.2025.

04.08.2025 судове засідання не відбулося за клопотанням представника позивача про відкладення розгляду справи у зв`язку з бажанням позивача прийняти в ньому участь, але неможливість це зробити з технічних проблем.

21.08.2025 судове засідання не відбулося за клопотанням позивача про відкладення розгляду справи у зв`язку з її бажанням про участь в ньому представника позивача, але неможливість це зробити з технічних проблем.

Під час засідання 25.08.2025 заслухано пояснення позивача, представників позивача і відповідача, відбулося з`ясування всіх обставин справи та перевірка їх доказами, проведено судові дебати.

Позивач і представник позивача позовні вимоги підтримали за обставин, викладених у позовній заяві, просять їх задовольнити, визнавши автомобіль марки Nissan, модель Rogue, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , який набутий за час шлюбу, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ; стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля в розмірі 342375,00 гривень, а також судові витрати.

Представник відповідач позовні вимоги не визнав, просить у їх задоволенні відмовити з таких причин: 1) майно, право власності на яке позивач просить визнати спільною сумісною власністю, не перебуває у власності відповідача, позаяк ще в період шлюбу було відчужене третій особі; 2) майно, право власності на яке позивач просить визнати спільною сумісною власністю, не було спільною сумісною власністю позивача та відповідача, а було особистою приватною власністю відповідача, оскільки було набуте останнім за кошти, які належали йому особисто. Позивач участі у формуванні сімейного бюджету не приймала. Усі доходи, які позивач отримувала, вона витрачала на особисті потреби. Сім`ю утримував відповідач за власні кошти; 3) вартість майна, право власності на яке позивач просить визнати спільною сумісною власністю, визначена неправильно та на підставі неналежних та недопустимих доказів.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність (п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України), відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (прізвище після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 ) 16.07.2011 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Мурованокуриловецького районного управління юстиції Вінницькій області зареєстрували шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом (а. с. 13).

В шлюбі у подружжя народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом (а. с. 10), і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідним свідоцтвом (а. с. 11).

Під час перебування у шлюбі придбаний автомобіль марки Nissan, модель Rogue, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , право власності на який зареєстровано за відповідачем 21.11.2020, що підтверджується митною декларацією від 22.10.2020 та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, і сторонами не оспорюється. Ціна транспортного засобу склала 5808,00 доларів США (164213,65 грн за курсом НБУ на 22.10.2020) (а. с. 183, 15).

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8043/2024/4927801 від 10.10.2024, відповідач відчужив даний автомобіль за 200000,00 грн (а. с. 170).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19.11.2024 у справі № 753/20015/24, яке набрало законної сили 20.12.2024, шлюб між сторонами розірвано (а. с. 185, 186).

Нормами ч. 1 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (у тексті - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 63 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (у тексті - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові у справі № 546/912/16-ц від 24.01.2020 зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Та якщо заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до абз. 1, 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Представник відповідача стверджує, що спірний автомобіль є особистою приватною власністю відповідача, на підтвердження чого зазначив, що він був придбаний ОСОБА_2 за його власні кошти, що доводиться наявними у справі довідками про його доходи.

На підтвердження доходів відповідача його представник подав інформацію з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а. с. 188, 189), а позивач подала: відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору (а. с. 124 - 131), відомості з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а. с. 132 - 136) і з щорічні декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (а. с. 108 - 116).

Судом проаналізовано дані відомості і встановлено, що доходи позивача ОСОБА_1 перевищували доходи відповідача ОСОБА_2 : у 2016 році - в 3,5 разів, у 2017 році - в 5,8 разів, у 2018 році - в 6,2 разів, у 2019 році - в 2,6 разів, у 2020 році - в 3,0 рази, у 2021 році, в якому придбано спірний автомобіль, - в 2,3 разів. І лише у 2015 році доходи ОСОБА_2 перевищували доходи ОСОБА_1 в 1,2 разів. А в середньому у період 2015 - 2021 років доходи ОСОБА_1 перевищили доходи ОСОБА_2 в 3,1 разів. Відомості про доходи відповідача за період 2011 - 2014 років в матеріалах справи відсутні.

Наведене спростовує твердження представника відповідача у відзиві на позовну заяву від 03.02.2025 про те, що спірне майно не було спільною сумісною власністю позивача та відповідача, а було особистою приватною власністю відповідача, оскільки набуте останнім за кошти, які належали йому особисто, і твердження у заяві про долучення доказів від 03.03.2025 про те, що позивач не приймала участі у формуванні сімейного бюджету, усі доходи, які вона отримувала, витрачала на особисті потреби, а сім`ю утримував відповідач за власні кошти.

Враховуючи, що до 01.07.2021 сім`я відповідача складалася з трьох осіб, а після цієї дати - з чотирьох осіб, суд вважає, що доходів відповідача було не достатньо і на утримання сім`ї, і на придбання автомобіля.

Також суду не надано доказів, що саме кошти відповідача ОСОБА_2 були ним використані на придбання спірного автомобіля, а не з будь-якою іншою метою або витрачені на інші цілі.

Отже, твердження представника відповідача про те, що спірний транспортний засіб придбано відповідачем за кошти, які належали йому особисто, суперечить обставинам справи та ним не доведене.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що автомобіль марки Nissan, модель Rogue, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , придбано сторонами у справі під час їх шлюбу, він не є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ним і ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласника на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмова і нотаріально посвідчена.

Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 в справі № 127/7029/15-ц зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 1 п. 22 і абз. 2 п. 30 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.01.2019 у справі № 158/2229/16 зазначено наступне: вартість майна, що підлягає поділу, визначають за погодженням між подружжям, а в разі недосягнення згоди - з огляду на дійсну його вартість на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело й час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, і те, що знаходиться в третіх осіб; у випадку, коли під час розгляду вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на власний розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість ураховують під час поділу.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.08.2022 в справі № 545/2396/20.

Тому вартість автомобіля необхідно визначати виходячи з його дійсної вартості на час розгляду справи.

Судом встановлено, що автомобіль відповідачем проданий згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8043/2024/4927801 від 10.10.2024 (а. с. 170), а шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19.11.2024, яке набрало законної сили 20.12.2024 (а. с. 185, 186). Тобто спірний автомобіль ОСОБА_2 проданий під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем.

Доказів надання ОСОБА_1 згоди на відчуження автомобіля матеріали справи не містять. Також матеріали справи не містять доказів використання ОСОБА_2 виручених від продажу автомобіля грошових коштів в інтересах сім`ї чи на її потреби. Твердження представника відповідача, що кошти від продажу автомобіля були витрачені відповідачем на придбання дрібної побутової техніки, сплату комунальних платежів та лікування, а решта частина коштів залишилась у володіння позивача, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 не підтверджені жодним доказом.

Вартість автомобіля, який підлягає поділу, позивачем визначена згідно з ринковою вартістю аналогічних та схожих за технічними та іншими характеристиками автомобілями з оспорюваним автомобілем, і становить 684750,00 грн (а. с. 16 - 18).

Не погоджуючись із такою вартістю автомобіля представник відповідача зазначив, що вона є неправильною, і сформована на підставі неналежних та недопустимих доказів. Натомість дійсна вартість авто з урахуванням його зносу, визначена суб`єктом оціночної діяльності у звіті про незалежну оцінку вартості транспортного засобу від 10.10.2024 (дата відчуження) становить 188784,00 грн (а. с. 171 - 182, 243 - 249), що також підтверджується митною декларацією (а. с. 183) та договором купівлі-продажу (а. с. 170).

Позивач не погодилась з такою вартістю автомобіля і надала суду висновок експерта від 13.03.2025 № 068/25 судової транспортно-товарознавчої експертизи, згідно якого вартість автомобіля станом на дату проведення експертизи становить 620561,80 грн.

Надаючи оцінку висновку суб`єкта оціночної діяльності від 10.10.2024 та висновку судового експерта від 13.03.2025 про ринкову вартість автомобіля, суд вважає, що саме висновок судової транспортно-товарознавчої експертизи встановлює вартість автомобіля станом на день розгляду цієї справи, яку суд отримав 19.12.2024, оскільки висновок суб`єкта оціночної діяльності виготовлено до початку розгляду справи у суді.

Велика Палата Верховного Суду у п. 76 постанови від 22.09.2022 в справі № 125/2157/19 зробила висновок, що в іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Оскільки на час вирішення спору спірний автомобіль був відчужений відповідачем, то він не міг бути наданий позивачем для проведення експертизи. У зв`язку з цим експертиза проводилась на підставі наданих позивачем вихідних даних, наведених у висновку.

За таких обставин, суд вважає за правильне при визначенні розміру компенсації половини вартості автомобіля взяти до уваги висновок експерта від 13.03.2025 № 068/25 судової транспортно-товарознавчої експертизи та визначити цей розмір 310280 гривень 90 копійок (620561,80 грн : 2 = 310280,90 грн).

Під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати (п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (зворот а. с. 14).

Відповідно до абз. 3 п/п 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Ціна позову складає 342375,00 грн. Позов задоволено на 90,62 %, а тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3102 гривні 80 копійок.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Виходячи із приписів ст. 137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката включають в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, суми компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлених умовами договору про надання правничої допомоги.

Наданими стороною позивача документами, зокрема, договором про надання правничої (правової) допомоги від 11.11.2024 (а. с. 19), квитанцією до прибуткового касового ордера від 11.11.2025, свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧК № 000839 від 15.12.2017 (а. с. 21) та ордером на надання правничої допомоги серії СА № 1103716 від 19.12.2024 (а. с. 20) підтверджується, що ОСОБА_1 витратила на професійну правничу допомогу адвоката 10000,00 гривень.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 9062 гривні 00 копійок, що становить 90,62 % задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України, ст. ст. 15, 325, 368, 372 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76 - 81, 264, 265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна задовольнити частково.

Визнати автомобіль марки Nissan, модель Rogue, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля марки Nissan, модель Rogue, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 у розмірі 310280 (триста десять тисяч двісті вісімдесят) гривень 90 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь держави судовий збір в розмірі 3102 (три тисячі сто дві) гривні 80 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 9062 (дев`ять тисяч шістдесят дві) гривні 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя Тарас ЛІЩИНА