Справа № 536/635/24
Провадження № 2/536/52/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі: головуючого судді Баранської Ж.О., за участю секретаря судових засідань Бегми С.А., за участю прокурора Анюховської Я.Л., представника відповідача Піщанської сільської ради Кременчуцького району Цюпи Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кременчуці за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації, до Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації земельної ділянки та витребування земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Кременчуцької районної військової адміністрації, де просить ухвалити рішення, яким визнати незаконним та скасувати рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 16 травня 2011 року «Про надання земельної ділянки у власність громадянці ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 » щодо передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0, 1200 га; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:005:0293 серії ЯК № 224923, який 23.09.2011 року зареєстровано в Книзі записів реєстрації державний актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі під № 01146; витребувати на користь Кременчуцької районної військової адміністрації з володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0, 1200 га з кадастровим номером :05:005:0293; скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки загальною площею 0, 1200 га з кадастровим номером :05:005:0293.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у ході досудового розслідування кримінального провадження за № 0000109 від 28.10.2022 року за ч. 1 ст. 367 КК України за фактом надання Піщанською сільською радою Кременчуцького району земельних ділянок лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні Філії «Кременчуцьке лісове господарство» ДП «Ліси України», громадянам для будівництва і обслуговування житлових будинків і споруд, Кременчуцькою окружною прокуратурою встановлено порушення вимог земельного та лісового законодавства під час формування та передачі у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером :05:005:0293. Вказана земельна ділянка розташована в АДРЕСА_1 , та рішенням Піщанської сільської ради від 16 травня 2011 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення вказаної вище земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_2 . Проте, як на думку прокурора, вказана земельна ділянка вибула у приватну власність всупереч вимогам земельного і лісового законодавства, оскільки в силу положень статтей 20, 57, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України спірна земельна ділянка належить до земель державної власності лісогосподарського призначення та повинна використовуватись для ведення лісового господарства. Факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування Філії «Кременчуцьке лісове господарство» Слобожанського офісу ДП «Ліси України», листом Державного підприємства «Харківська державна лісовпорядна експедиція», Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» № 194 від 12.05.2023 року та висновком судової комплексної земельно-технічної оціночно-земельної експертизи Полтавського НДЕКЦ МВС.

Щодо обраного способу захисту вказано, що у даному випадку невизнане недійсним рішення Піщанської сільської ради від 16 травня 2011 року, Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, породжує негативні правові наслідки, на які вплинула реалізація незаконного рішення органу місцевого самоврядування, а тому визнання недійсним такого рішення та правовстановлюючого документа, спрямоване на захист інтересу в юридичній визначеності на майбутнє. Також, оскільки спірна земельна ділянка, яка на даний час належить ОСОБА_2 , вибула з державної власності внаслідок прийняття незаконного, як на думку прокурора, рішення Піщанської сільської ради існують правові підстави для витребування її з незаконного володіння на підставі статті 387 ЦК України, оскільки повернення земельної ділянки лісового фонду із приватної власності становить державний та суспільний інтерес. Також зазначено, що з урахуванням усіх фактичних обставин, відповідно до статті 16 ЦК України ефективно захистити право власника на земельну ділянку лісового фонду можливо лише за сукупності наступних способів захисту: визнання недійсним рішення Піщанської сільської ради, Державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки з незаконного володіння ОСОБА_2 та скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.

Щодо строку позовної давності зазначено, що прокуратурі стало відомо про необхідність захисту прав та інтересів держави лише у 2024 році у ході досудового розслідування кримінального провадження. Окрім того, Кременчуцька РВА про вилучення спірної земельної ділянки із державної власності та передачу у приватну власність дізналась лише з після отримання відповідного повідомлення від Кременчуцької окружної прокуратури від 24 січня 2024 року.

28 березня 2024 року суддею Кременчуцького районного суду Полтавської області постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено справу розглядати за правилами загального позовного провадження,

05 квітня 20254 року засобами підсистеми «Електронний суд» представником відповідача Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області подано відзив, де він просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необгрунтованість. Так, вказує, що з усієї сукупності наданих прокурором доказів не підтверджено віднесення земельної ділянки, яка є предметом спору до земель лісового фонду, а також не надано доказів на підтвердження права Філії «Кременчуцьке лісове господарство» Слобожанського офісу ДП «Ліси України» на постійне користування спірною земельною ділянкою.

Щодо обраного позивачем способу захисту, представник відповідача вказав, що заявлений спосіб захисту не є ефективним, з огляду на те, що спірна земельна ділянка за своїм цільовим призначенням до земель лісового фонду не належала, а тому не вибувала і не могла вибути з володіння власника Кременчуцької РВА поза її волею без прийняття відповідного рішення.

Також зазначає, що на момент прийняття спірного рішення, земельна ділянка відповідно до викопіювання із містобудівної документації Генеральний план с.Кривуші, розробленого у 1995 році, виписки із державної статистичної звітності щодо кількісного обліку земель по Піщанській сільській раді станом на 01.01.2011 року відноситься до земель запасу та земель, не виділених у власність та постійне користування в межах населених пунктів, сільськогосподарські землі (рілля). З огляду на викладене, як на думку представника відповідача, у даному випадку прокурор звернувся до суду в інтересах Кременчуцької РВА без достатніх правових підстав.

15 квітня 2024 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якому він зазначає, що представником відповідача не спростовані доводи викладені у позовній заяві, які узгоджуються з наданими доказами, спірна земельна ділянка належить до земель державної власності, а тому існують всі підстави для її витребування із незаконного володіння, у зв`язку з чим позивач просить задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

14 травня 2024 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_2 на позовну заяву, де останній просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на наступне. 23 вересня 2011 року у відповідача виникло право власності на спірну земельну ділянку. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка станом на 23.09.2011 року відносилась до земель лісового фонду. Отже на час реалізації відповідачем свого права на безкоштовне отримання у власність земельної ділянки, спірна земельна ділянка перебувала у комунальній власності.

Окрім того, строк позовної давності за даним спором розпочав свій перебіг з 23 жовтня 2011 року зі спливом одного місяця відведеного на здійснення прокурором перевірки законності правового акту органу місцевого самоврядування.

20 травня 2024 року на адресу суду надійшла відповідь позивача на відзив представника ОСОБА_2 , де щодо строку позовної давності зазначено, зокрема наступне. Так, згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року по справі № 487/10128/14-ц, якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, то за загальним правилом, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. При цьому, Кременчуцька РВА не приймала рішення про розпорядження земельними ділянками лісового фонду в межах кварталу 47 Градизького лісництва Філії «Кременчуцьке лісове господарство», а тому не була обізнана про порушення земельного та лісового законодавства до отримання відповідного повідомлення від Кременчуцької окружної прокуратури.

У той же час про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку прокурору стало відомо лише у 2024 році у ході досудового розслідування кримінального провадження.

27 серпня 2024 року засобами підсистеми «Електронний суд» представником відповідача Піщанської сільської ради Кременчуцького району подано заперечення на відповідь на відзив, де останній вказав на недостатність поданих прокурором доказів на підтвердження викладених у позові та відповідях на відзиви обставин.

13 листопада 2024 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

23 квітня 2025 року на адресу суду надійшла заява представника відповідача Танцюри О.В. про застосування строку позовної давності, де останній вказав наступне. Так, з моменту отримання ОСОБА_2 земельної ділянки та до моменту подання прокурором в інтересах Кременчуцької РВА позову минуло близько 13 років, тобто більше 10 років, а тому, з врахуванням приписів ч. 3 ст. 388 ЦК України позивач не мав права звертатись із позовом про витребування майна від добросовісного набувача.

Прокурор Анюховська Я.Л. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві та заявах прокуратури по суті справи, просила суд позов задовольнити повністю.

Позивач Кременчуцька районна військова (державна) адміністрація в судове засідання уповноваженого представника не направили, будучи повідомленими належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Представник відповідача Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області Цюпа Н.В. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов та у запереченні на відповідь на відзив, просила суд в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Капельніков В. був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, однак в судове засідання не з`явився направивши на адресу суду клопотання, де просив у задоволенні позову відмовити, також просив справу розглянути без його участі та без участі ОСОБА_1 .

Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору - Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» , був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, однак в судове засідання не з`явився направивши на адресу суду клопотання, де позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, а справу розглянути без його участі.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані докази, приходить до наступних висновків.

Згідно рішення 7 сесії шостого скликання Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 16 травня 2011 року надано ОСОБА_2 у власність із земель не наданих у власність та користування (рілля) земельну ділянку площею 0, 12 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в межах АДРЕСА_1 (а.с. 98 , Т. 1).

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 224923, ОСОБА_2 на підставі рішення від 16 травня 2011 року 7 сесії 6 скликання Піщанської сільської ради на праві власності належить земельна ділянка площею 0, 1200 га з кадастровим номером :05:005:0293, яка розташована в АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 35, Т. 1).

Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 , виданого 18 вересня 2017 року Кременчуцьким відділом РАЦС ГТУЮ у Полтавській області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінила ім`я на ОСОБА_3 (а.с.204, Т. 1).

Частиною першою статті 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до пункту «е» частини 1 статті 19 Земельного кодексу України за основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення.

Відповідно до статті 5 Лісового кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 Лісового кодексу України).

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третя статті 1 ЛК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 1 ЛК України лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами.

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

Згідно усталеної правової позиції, яка неодноразово висловлена судами вищої інстанції, зокрема у постановах Верховного Суду України від 30.09.2015 у справі № 6-196цс15 від 24.12.2014 у справі № 6-212цс14, від 21.01.2015 у справі № 6-224цс 14, у правових висновках Верховного Суду, викладених в постановах від 30.01.2018 у справі № 707/2192/15-ц, від 21.02.2018 у справі 488/5476/14-ц, від 07.10.2020 у справі № 369/16418/18, від 30.09.2020 у справі № 363/669/17, та постановах Великої Палати Верховного Суду у від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 та від 13.06.2018 у справі №369/1777/13-ц, належними доказами наявності права постійного користування спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

З планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування ДП «Кременчуцький лісгосп» 1979, 1989 (а.с. 214-215, Т. 1), 2007 та 2017 років (а.с. 40-41, Т. 1) та таксаційного опису земельних ділянок лісового фонду Градизького лісництва (а.с.46-47, Т. 1) вбачається, що землі 47 кварталу Градизького лісництва сформовані за рахунок земель лісогосподарського значення, оскільки покриті лісовою рослинністю та мають відповідні таксаційні характеристики притаманні землям лісового фонду.

Наказом Державного агентства лісових ресурсів № 919 від 28.10.2022 припинено ДП «Кременчуцьке лісове господарство» шляхом реорганізації, а саме приєднання до ДСГП «Ліси України»; також вирішено питання щодо надання у постійне користування земельних ділянок ДП «Кременчуцьке лісове господарство» до ДСГП «Ліси України» та оформлення речових прав зазначені земельні ділянки та визначено, що ДСГП «Ліси України» є правонаступником прав та обов`язків ДП «Кременчуцьке лісове господарство» (а.с.56-57 Т.1).

Відповідно до наказу № 203 від 04.01.2023 року Державного спеціалізованого підприємства «Ліси України» закріплено за філією «Кременчуцьке лісове господарство» майно, права та обов`язки, які передані за передавальним актом, затвердженим наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 04.01.2023 року № 37 «Про затвердження передавального акту державного підприємства «Кременчуцьке лісове господарство» (а.с.58-59, Т. 1).

Статтею 92 ЗК України передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Отже, за своєю правовою природою право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених ст. 141 ЗК України. Однією з підстав є припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій. Разом з тим, приписи підпункту «в» частини 1 статті 141 ЗК України слід розуміти таким чином, що припинення права користування земельною ділянкою з підстав припинення підприємства допускається лише у випадку, коли припинення останньої виключає правонаступництво.

Тобто, наведені положення ЗК України потрібно застосовувати таким чином, що коли відбувається припинення особи без правонаступництва, то у такому випадку виникають підстави для припинення права користування земельною ділянкою. У разі ж реорганізації особи, зміни її організаційно-правової форми чи назви, підстави для припинення права користування земельною ділянкою не виникають.

Подібний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 906/706/19 та від 15.11.2021 у справі №906/620/19.

Таким чином, право постійного користування спірною земельною лісовою ділянкою перейшло у порядку правонаступництва до ДП «Ліси України».

Відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.

Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.

Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

Можливість набуття права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення передбачена також статтями 56, 57 ЗК України.

Про зазначене вказувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 53).

Прокурор посилається на те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, перебуває у державній власності, а її передача у приватну власність відповідачці здійснена з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, що є підставою для її витребування на користь держави.

Згідно листа ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» Державного агентства лісових ресурсів України за № 194 від 12.05.2023 року, згідно матеріалів лісовпорядкування 2017 року межі земельної ділянки з кадастровим номером :05:005:0293 накладаються на землі державного лісового фонду Філія «Кременчуцьке лісове господарство» ДП «Ліси України» Градизького лісництва, квартал 47, площа перетину меж земельної ділянки з вказаним кадастровим номером з межами кварталу 47 Градизького лісництва становить 0, 12 га із загальної площі земельної ділянки 0, 12 га (з посиланням на додаток 1, яким є Схема розташування земельних ділянок відносно земель лісогосподарського призначення кварталу 47 Градизького лісництва на території Піщанської сільської ради (а.с. 37-39, Т. 1).

Відомості щодо розташування земель лісового фонду, надані ВО «Укрдержліспроект» як єдиним на території України суб`єктом, що виконує лісовпорядні роботи, є належними, оскільки об`єднання володіє інформацією про лісовпорядкування.

Аналогічну правову позицію сформулював Верховний Суд у постановах від 13.11.2019 р. у справі №361/6826/16 та від 06.07.2022 у справі № 372/1688/17.

Як вбачається з листа Філії «Кременчуцьке лісове господарство» ДП «Ліси України» № 65/28.4-2024 від 29.02.2024 року, у тому числі, земельна ділянка з кадастровим номером :05:005:0293 сформована за рахунок земель лісогосподарського призначення, що розташовані в кварталі 47 виділи 40, 41, 42, 43, 44, 45 Градизького лісництва (за даними матеріалів лісовпорядкування 2017 року), а відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2007 року вказані земельні ділянки розміщуються в кварталі 47 виділи 31, 32, 33, 34, 35 Градизького лісництва (а.с. 48, Т. 1).

Доказів того, що зазначена земельна ділянка змінювала своє цільове призначення як землі лісогосподарського призначення матеріали справи не містять з огляду на наступне.

Згідно листа Філії «Кременчуцьке лісове господарство» ДП «Ліси України» № 558/28.4-2023 від 14.08.2023 року стосовно, зокрема, земельної ділянки з кадастровим номером :05:005:0293 для житлового будівництва, що мають ознаки розташування в межах кварталу 47 Градизького лісництва, погодження на вилучення із земель постійного користування ДП «Кременчуцьке лісове господарство» не надавалось (а.с.49, Т. 1).

Відповідно до листа Державного агентства лісових ресурсів № 02-18/6953-23 від 19.12.2023 року, Держлісагентство не погоджувало вилучення та зміну цільового призначення земельних ділянок, розташованих у межах кварталу 47 Градизького лісництва (а.с. 50, Т. 1).

З висновку експерта № КСЕ-19/117-23/16058 від 14 лютого 2024 року за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, оціночно-земельної експертизи та експертизи з питань землеустрою, проведеної в рамках кримінального провадження № 0000109 від 28.10.2022, та попередженого про кримінальну відповідальність за ст.ст.384,385 КК України, вбачається, що за результатами проведеного дослідження в розрізі наданих матеріалів встановлено накладання земельної ділянки з кадастровим номером :05:005:0293 на землі, які належать Філії «Кременчуцьке лісове господарство» Слобожанського лісового офісу ДП «Ліси України», площа накладання становить 0, 1200 га (а.с.69-94, Т. 1).

Оцінюючи вказаний вище доказ, а саме, висновок експерта, на предмет його належності та допустимості суд зазначає наступне.

Згідно положень частини 1 та частини 3 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду в постанові від 10.07.2019 року у справі № 686/23256/16-ц, отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 105 постанови від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18, чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень. Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи.

Суд вважає висновок судового експерта належним та допустимим доказом, оскільки в сукупності з іншими наданими доказами він підтверджує, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:005:0293 повністю розташована в межах земель, які перебувають у постійному користуванні ДП «Ліси України».

Слід зазначити, що відповідачами вказаний вище висновок експерта не спростований та ними не заявлялось клопотань про призначення в цій справі експертизи.

Відповідно до змісту статті 31 ЛК України до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, у тому числі передачу у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення, та припинення права користування ними.

Повноваження Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин визначені статтею 27 ЛК України, до яких, зокрема, належить передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності.

Стаття 57 ЛК України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства.

Відповідно до частини першої цієї статті зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

До розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів-відповідні органи виконавчої влади (абзац перший пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», пункту 5 частини першої статті 31 ЛК України до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин належить, зокрема, передання у власність земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території.

Порядок вилучення земельних ділянок визначає стаття 149 ЗК України, за приписами якої земельні ділянки, надані у постійне користування, зокрема, із земель державної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за згодою землекористувачів за рішеннями Кабінету Міністрів України, місцевих державних адміністрацій відповідно до їх повноважень.

Частина шоста статті 149 ЗК України встановлює, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.

Відповідно до частини п`ятої статті 149 ЗК України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті. А згідно з останньою Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 ЗК України.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд встановив, що спірна земельна ділянка віднесена до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні ДП «Ліси України», а тому передання у власність такої ділянки могло бути здійснене лише за погодженням з постійним користувачем та належало до повноважень районних державних адміністрацій.

Повноваження стосовно розпорядження спірною земельною ділянкою належить на момент звернення з позовом до суду до компетенції Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації, яка є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Спірна земельна ділянка, яка перебуває у державній власності та має лісогосподарське призначення, у постійного землекористувача - ДП «Ліси України» у встановленому порядку (статті 149-151 Земельного кодексу України) повноважним органом не вилучалась та зміна її цільового призначення не здійснювалась.

Відповідно до листа Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації №272/01-35 від 26.02.2024 року, ситуація щодо можливих порушень під час формування та надання у приватну власність земельних ділянок стала відома районній державній (військовій) адміністрації лише після отримання повідомлень Кременчуцької окружної прокуратури від 24.01.2024 № 52-1248вих-24 та № 5 2-1222 вих-24. Здійснення заходів самостійно спрямованих на усунення описаних у цих повідомленнях порушень є неможливим, оскільки коштів на подачу позовних заяв до суду в бюджеті Кременчуцької районної державної (військової) адміністрації Полтавської області не передбачено (а.с.63 Т.1).

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що всупереч вимогам Земельного кодексу України, Піщанською сільською радою прийнято рішення про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки лісового фонду за відсутності згоди на її вилучення ДП «Ліси України», тобто поза волею належного землекористувача.

Надана ОСОБА_1 земельна ділянка у відповідності до матеріалів лісовпорядкування відноситься до земель лісового фонду та перебуває у постійному користуванні ДП «Ліси України». Право постійного користування земельною ділянкою ДП «Ліси України» спірної земельної ділянки підтверджується дослідженими судом планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування Градизького лісництва ДП «Кременчуцьке лісове господарство».

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ДП «Ліси України» погоджувало переведення цієї земельної ділянки з лісових земель на землі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Одночасно, як встановлено судом, рішенням Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 16.05.2011 року затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,12 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 та надано її у власність. Таким чином, Піщанська сільска рада відчужила державне майно, не маючи на це права, а крім того, протиправно змінила цільове призначення земельної ділянки.

З урахуванням викладеного, вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Такий висновок узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.

Позовні вимоги про витребування земельної ділянки із володіння ОСОБА_1 є обґрунтованими, а втручання держави у її право власності є виправданим, оскільки порушення визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства, та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі. Оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права цілком відповідає правовій природі спірних правовідносин та перешкод для застосування механізму, передбаченого у статті 388 ЦК України, не вбачається, тому позов в частині витребування земельної ділянки з кадастровим номером :05:005:0293 від ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Доводи про те, що спірна земельна ділянка була Піщанською сільською радою включена в генеральний план с. Кривуші Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, а тому не відноситься до земель лісогосподарського призначення, не можуть бути прийнятими до уваги, так як спростовуються встановленими обставинами. Матеріали справи не містять доказів того, що передача спірної земельної ділянки земель лісогосподарського призначення була узгоджена з відповідними компетентними органами.

Доказів про те, що генеральний план с. Кривуші Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, розроблений в 1995 році, було розроблено та затверджено при наявності погодження з ДП «Ліси України» матеріали справи не містять.

Документи, які готувалися для передачі ОСОБА_1 у власність спірної земельної ділянки (а.с. 138-152, Т.1), були виготовлені на підставі генерального плану с. Кривуші Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, де вказано, що вона відноситься до земель села. Погодження з суміжними землекористувачами не проводилося.

Між тим, відповідно до ч. 2 ст. 117 ЗК України спірна ділянка відноситься до земель державної власності, оскільки перебуває у постійному користуванні державного підприємства, а її розпорядником та органом, що реалізує права власника згідно з ч. 5 ст. 122 ЗК України та ст. 31 ЛК України є Кременчуцька районна військова (державна) адміністрація. Отже, районна державна адміністрація у даному випадку є уповноваженим державою органом, який розпоряджається землями зазначеної категорії.

Повернення державі земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021року у справі № 359/3373/16-ц.

При цьому, дійшовши висновку про обґрунтованість заявлених вимог про витребування спірної земельної ділянки від відповідачки ОСОБА_1 на користь держави, суд здійснює перевірку добросовісності/недобросовісності набувача, а також пропорційності втручання у її право власності відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Так, згідно статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, з урахуванням фактичних обставин справи, витребування спірної земельної ділянки не порушує принципу пропорційності втручання у право мирного володіння майном.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (частина третя статті 13 Конституції України).

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьомастатті 41 Конституції України, частина третястатті 1 ЗК України).

Кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля (частина першастатті 50 Конституції України).

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті18,19, пункт «а» частини першої статті91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 107), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 117), від 11 вересня 2019 року у справі№487/10132/14-ц (пункт 124), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 190)).

Контроль за використанням земельних ділянок лісогосподарського призначення згідно з їх цільовим призначенням є важливим, враховуючи, зокрема, обмеженість кількості земель цієї категорії, їхнє значення для держави, а також суспільну зацікавленість у попередженні незаконних рубок, пошкоджень, ослаблення, іншого шкідливого впливу на лісовий фонд, у попередженні вичерпання, виснаження лісових ресурсів, у захисті від знищення їх тваринного і рослинного світу. Такий інтерес є як загальнодержавним, так і локальним інтересом членів відповідної територіальної громади, що виражається у підвищеній увазі до збереження безпечного довкілля, у непогіршенні екологічної ситуації.

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Отже, витребування спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення, протиправно, як встановив суд, відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням цього майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим правовим режимом відповідної земельної ділянки.

Заволодіння приватними особами земельними ділянками лісогосподарського призначення всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

У цій справі суспільний інтерес спрямований на витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідачки ОСОБА_1 на користь держави для задоволення соціальної потреби у відновленні становища, яке існувало до порушення права власності держави на цю ділянку, а саме: у збереженні лісового фонду; у недопущенні передання земель лісогосподарського призначення у приватну власність усупереч чинному законодавству; у недопущенні маніпуляцій із цільовим призначенням таких земель шляхом їхнього виділення для будівництва й обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Представники відповідачів, заперечуючи проти задоволення позову вказував, зокрема, що Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» було внесено зміни до ст. 388ЦК України щодо перебігу граничного строку для витребування майна, а саме, що держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо: 1)з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років; 2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років. Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та передбаченого цією частиною. Також, положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

З приводу цього, суд зазначає, що можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зістаттею 388 ЦК України(і в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин і у чинній редакції) залежить від того, на якій підставі набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним. Окрім того, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках, що передбачено вимогами статті 388 ЦК України.

У відповідності до рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 16.05.2011 року, ОСОБА_1 було безоплатно надано у власність земельну ділянку з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; у відповідності до протоколу огляду від 07.08.2023(а.с.64-66, Т. 1) при огляді встановлено, що забудова відсутня, наявні чагарники та подекуди дерева та кущі. Відтак, держава в особі Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації має право на витребування від ОСОБА_1 земельної ділянки, яка вибула з володіння держави поза її волею та була набута відповідачкою у порядку безоплатної приватизації від Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, що не мала права відчужувати цю ділянку.

Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.

Отже, аналіз обставин справи свідчить, що в даному випадку втручання у права ОСОБА_1 повною мірою відповідає критеріям законності та пропорційності у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Щодо заявлених позовних вимог про скасування рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування Державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку суд зазначає наступне.

Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей387і388 ЦК України, є неефективними.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2024 року у справі № 243/25/23 (провадження № 61-2768св24). На вказаному було наголошено Верховним Судом і в постанові від 24 липня 2024 року (провадження № 61-17160св23).

Враховуючи викладене, суд вважає, що заявлені позовні вимоги про скасування рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування Державної реєстрації права власності не є ефективним способом захисту права власника та не підлягають задоволенню.

Щодо заяви представників відповідачів про застосування позовної давності суд вказує наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність визначена як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься встатті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності для прокурора у цій справі слід обчислювати з дати реєстрації після проведення відповідної перевірки кримінального провадження у Єдиному реєстрі досудових розслідувань, тобто з 28.10.2022, та виявлення обставин протиправного вибуття спірної земельної ділянки.

Саме з цього моменту прокурор мав об`єктивну можливість дізнатися, що оспорювань рішення сільської ради прийнято з порушенням вимог закону.

Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним Судом і в постанові від 10 жовтня 2024 року при вирішенні подібної справи № 243/25/23 (провадження № 61-2768св24).

Суд зауважує, що усталеним у практиці Верховного Суду є підхід до застосування правила статті 261 ЦК України, за яким початок перебігу позовної давності у правовідносинах, що регулюються статтею 388 ЦК України, пов`язується із моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (див. постанову Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 442/5872/21 (провадження № 61-504св23)).

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свій висновок, викладений у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц (провадження № 14-85цс18), та зазначила, що позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захист або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові.

Отже, заступник керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області, звернувшись у березні 2024 року до суду із цим позовом, не пропустив позовну давність.

Аналогічні висновки містять у постановах Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 243/2163/22 (провадження № 61-3041св24), від 05 березня 2025 року у справі № 243/16/23 (провадження № 61-15408 св 24).

Суд відхиляє доводи представника відповідачки ОСОБА_1 про застосування до правовідносин положення ч. 8 ст. 261 ЦК України, згідно яких перебіг позовної давності за вимогами щодо витребування чи визнання права щодо нерухомого майна, переданого з державної або комунальної власності у приватну власність, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, починається від дня державної реєстрації права власності першого набувача або дати передачі першому набувачеві нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, оскільки ст. 261 ЦК України була доповнена цією частиною згідно Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», який набрав чинності 09.04.2025, натомість прокурор звернувся до суду з даним позовом 06 березня 2024 року.

У відповідності до вимог вищевказаного Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права, та, на думку суду, не поширюється на положення ст. 261 ЦК України, які встановлювали початок перебігу позовної давності на час звернення з цим позовом до суду, що відповідає вимогам ст. 5 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині витребування на користь держави в особі Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації від ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :05:005:0293, площею 0,1200 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, у відповідності до ч. 5 ст. 390 ЦК України, положення якої, як вказано вище, мають зворотну дію в часі, суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.

Враховуючи, що в ході судового розгляду було встановлено незаконність і безпідставність відчуження земельної ділянки органом місцевого самоврядування безоплатно на користь відповідачки ОСОБА_1 , на думку суду зазначені вище вимоги ч. 5 ст. 390 ЦК України в даному випадку не підлягають застосуванню, оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 388 ЦК України добросовісним набувачем є особа, яка за відплатним договором придбала майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, саме такі критерії відповідають положенням Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача».

Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 5, 10, 13, 76, 77, 80, 81, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації, до Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації земельної ділянки та витребування земельної ділянки задовольнити частково.

Витребувати на користь держави в особі Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації () від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , земельну ділянку з кадастровим номером :05:005:0293, площею 0,1200 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області на користь Полтавської обласної прокуратури (код ЄРДПОУ 02910060) судовий збір по 1514 (одній тисячі п`ятсот чотирнадцять) грн. з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач Кременчуцька окружна прокуратура, , юридична адреса: Полтавська область, м. Кременчук, проспект Свободи, 4а;

Позивач Кременчуцька районна військова (державна) адміністрація, , юридична адреса: Полтавська область, м. Кременчук, вул. Соборна, 14/23;

Відповідач Піщанська сільська рада Кременчуцького району Полтавської області, , юридична адреса: Полтавська область, Кременчуцький район, с. Піщане, вул. Київська, 104;

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , HYJRGG НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство, , юридична адреса: м. Київ, вул. Шота Руставелі, б.9А.

Повне рішення суду складено 15 серпня 2025 року.

СуддяЖ. О. Баранська