КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 359/12501/23

21 серпня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця Ігоря на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Борця Є.О. у цивільній справі за позовом виконувача обов`язків керівника Бориспільської окружної прокуратури, діючого в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в м. Києві та Київській області, до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про конфіскацію у власність держави частки в земельній ділянці,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року в.о. керівника Бориспільської окружної прокуратури, діючи в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру в м. Києві та Київській області, звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив конфіскувати у власність держави в особі ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області 1/3 частки земельної ділянки площею 0,1206 га з кадастровим номером :01:06:0019 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованій за адресою: Київська область, Бориспільський район, село Проців.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ЧерноІ. є громадянкою російської федерації і у вересні 2009 року вона успадкувала 1/3 частки земельної ділянки площею 0,1206 га з кадастровим номером :01:06:0019 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованій за адресою: Київська область, Бориспільський район, село Проців.

Керуючись статтею 145 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) позивач просив задовольнити позовні вимоги, оскільки відповідачка є іноземцем та не відчужила протягом року земельну ділянку, яку вона успадкувала та яка належать до земель сільськогосподарського призначення.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2024 року у задоволенні позову виконувача обов`язків керівника Бориспільської окружної прокуратури, діючого в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в м. Києві та Київській області, до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про конфіскацію у власність держави частки в земельній ділянці, відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна земельна ділянка, що увійшла до складу спадщини після смерті ОСОБА_4 має сільськогосподарське цільове призначення. На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України відповідач 17 вересня 2009 року набула право власності на 1/3 частини вказаної земельної ділянки. З наступного дня розпочався річний строк, протягом якого відповідач була зобов`язана відчужити свою частку у власність інших осіб. Перебіг цього строку закінчився 17 вересня 2010 року. Зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №358365442 від 14 грудня 2023 року вбачається, що відповідач не виконала вказаний обов`язок до 17 вересня 2010 року. Тому на підставі частини другої статті 145 ЗК України, в редакції, чинній на момент набуття відповідачем права власності на земельну ділянку та закінчення строку для її відчуження, спірна частка в земельній ділянці підлягала примусовому відчуженню у власність інших осіб, зокрема у власність інших спадкоємців ОСОБА_5 чи ОСОБА_3 , а не конфіскації у власність держави.

Аналіз наведених обставин свідчить про те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту права, адже редакція частини другої статті 145 Земельного кодексу України, що передбачає конфіскацію земельної ділянки у власність держави, набрала чинність лише 1 липня 2021 року, тоді як відповідач набула право власності на частку в спадковій земельній ділянці ще 17 вересня 2009 року, а строк виконання зобов`язання щодо її відчуження сплив 17 вересня 2010 року.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, заступник керівника Київської обласної прокуратури Грабець І. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги заявник вказує на те, що частиною другою статті 145 ЗК України, у редакції, чинній на час звернення до суду з вказаним позовом, передбачено, що у разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.

Факт подання позовної заяви із зазначенням вимог та підстав такого звернення є реалізацією права на судових захист та за своєю правовою природою є процесуальною дією, що зумовлює обов`язок суду розглянути спір із застосуванням до спірних правовідносин процесуального закону, чинного на дату звернення відповідної особи до суду та розгляду її позовних вимог.

Окремо заявник звертає увагу, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинах сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Водночас, відмовляючи у задоволенні позову виключно з підстав обрання неефективного способу захисту інтересів держави, суд фактично самоусунувся від дотримання вказаного принципу, проігнорувавши необхідність вибору і застосування до спірних правовідносин відповідних норм права.

В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Керівник Бориспільської окружної прокуратури повідомлявся засобами поштового зв`язку, 04 серпня 2025 року до Київського апеляційного суду повернулось рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з якого вбачається, що уповноваженою особою 31.07.2025, було отримано поштову кореспонденцію.

Головне управління Держгеокадастру в м. Києві та Київській області повідомлялось засобами електронного зв`язку через систему «електронний Суд». Відповідно до звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду, кореспонденція була доставлена 02.07.2025.

ОСОБА_1 відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась через оголошення на офіційному веб- сайті судової влади України.

Треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повідомлялись засобами поштового зв`язку. 22 липня 2025 року до Київського апеляційного суду повернулось рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, з якого вбачається, що поштова кореспонденція не була отримана ОСОБА_2 , з причин «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до роздруківки з веб- сайту АТ «Укрпошта», третя особа ОСОБА_3 отримав поштову кореспонденцію 23.07.2025.

З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності не з`явившихся сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . За життя останньому належала земельна ділянка площею 0,1206 га з кадастровим номером :01:06:0019 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, село Проців.

За час свого життя спадкодавець склав заповіт, яким вказаний об`єкт нерухомого майна заповів своїм дітям: дочці ОСОБА_2 , сину ОСОБА_3 та дочці ОСОБА_1 .

Спадкоємці у встановленому порядку прийняли спадщину, кожен з них набув право власності на 1/3 частини земельної ділянки площею 0,1206 га з кадастровим номером :01:06:0019 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, село Проців, що підтверджуються копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 грудня 2010 року.

Відповідач ОСОБА_1 є громадянкою російської федерації та згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №358365442 станом на 14 грудня 2023 року відповідач є власником 1/3 частини спірної земельної ділянки.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду».

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Конституція України (стаття 13) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено ЗК України.

Згідно з частиною другою статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Відповідно до частини першої статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

За змістом частини четвертої статті 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.

Відповідно до вимог підпункту «е» частини першої статті 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки (пункт "в" частини першої статті 143 ЗК України).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.

У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.

Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.

Пунктом 10 частини першої статті 346 ЦК України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності.

Норма частини п`ятої статті 41 Конституції України передбачає, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Частиною першою статті 348 ЦК України встановлено, що якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду.

Аналіз вище вказаних норм права у їх системному взаємозв`язку дає підстави для висновку, що якщо власник земельної ділянки, який відповідно до закону зобов`язаний відчужити її протягом певного строку, однак не виконав такого обов`язку, то орган, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель, звертається до суд з позовом про конфіскацію вказаної земельної ділянки. За наслідками розгляду такого позову суд ухвалює рішення про конфіскацію даної земельної ділянки або відмови у її конфіскації. Рішення суду про конфіскацію земельної ділянки в подальшому є підставою для продажу даної земельної ділянки на земельних торгах.

Подібні висновки щодо застосування положень статті 145 ЗК України містяться у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 683/22/23 (провадження № 61-14939св23), від 12 березня 2025 року у справі № 568/823/23 (провадження № 61-13216св24), від 07 травня 2025 року в справі № 686/196/23.

Зважаючи, що ОСОБА_1 як громадян іноземної держави набула на праві власності земельну ділянку сільськогосподарського призначення, не відчужила її протягом строку, встановленого статтею 81 ЗК України, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для конфіскації земельної ділянки за рішенням суду на підставі статті 145 ЗК України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.ч.1ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця Ігоря підлягає задоволенню, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2024 року - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

Керуючись статтями 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця Ігоря задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2024 року скасувати.

Позов виконувача обов`язків керівника Бориспільської окружної прокуратури, діючого в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в м. Києві та Київській області, до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про конфіскацію у власність держави частини земельної ділянки задовольнити.

Конфіскувати у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області 1/3 частини земельної ділянки, належну на праві власності громадянці російської федерації ОСОБА_1 , площею 0,1206 га, кадастровий номер :01:06:0019, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: Київська область, Бориспільський район, село Проців.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 684,00 грн., та за подання апеляційної скарги в розмірі 4 026,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 22 серпня 2025 року

Головуючий: Судді: