ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 453/508/23

провадження № 61-15533св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ситнік О. М.

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року в складі колегії суддів Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.

у справі за позовом заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , третя особа - Концерн «ІНФОРМАЦІЯ_1», про витребування майна та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви

У березні 2023 року заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону (в подальшому - Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону) звернувся до суду в інтересах держави в особі Міністерства оборони України з позовом, у якому просив витребувати нерухоме майно, а саме приміщення магазину загальною площею 412,4 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 (колишня адреса АДРЕСА_1 ) з володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства оборони України з одночасним припиненням права власності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням господарського суду Львівської області від 20 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили 05 лютого 2015 року, в справі №924/2688/13, задоволено позовні вимоги заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна - нежитлового приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2» загальною площею 412,4 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 29 грудня 2008 року між концерном «ІНФОРМАЦІЯ_1» і Товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Транспортні системи», зобов`язано повернути спірне майно до державної власності. Цим рішенням суду встановлено, що спірне нерухоме майно, власником якого є держава в особі Міністерства оборони України, вибуло з володіння власника поза його волею внаслідок незаконно укладеного договору купівлі-продажу від 29 грудня 2008 року.

02 жовтня 2015 року між ТОВ «Транспортні системи» та ОСОБА_2 було укладено договір міни, відповідно до умов якого, ОСОБА_2 обміняв належний йому на праві приватної власності автомобіль на належне ТОВ «Транспортні системи» спірне нерухоме майно.

31 липня 2015 року та 01 серпня 2015 року ОСОБА_2 частинами (по 1/2) продав нежитлове приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2» ОСОБА_3 , у зв`язку з чим, заступник прокурора регіону звертався до суду з позовом про витребування майна від ОСОБА_4 (справа № 453/121/19). Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 06 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року, відмовлено в задоволенні вказаного позову. Постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року вказані судові рішення скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено в повному обсязі, витребувано з володіння ОСОБА_4 та повернуто у власність держави в особі Міністерства оборони України та в господарське відання концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1» нерухоме майно - приміщення магазину загальною площею 412,4 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 , шляхом його звільнення.

25 лютого 2016 року на підставі рішення виконавчого комітету Сколівської міської ради надано дозвіл ОСОБА_2 на поділ спірного нерухомого майна на два самостійні об`єкти: житловий будинок та нежитлові приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2» з присвоєнням нежитловому приміщенню магазину окремого адресного номера 13 «г».

26 жовтня 2021 року з метою уникнення виконання рішення Верховного Суду вказане нерухоме майно було незаконно відчужене ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 , а, отже, таке підлягає витребуванню від неї на підставі пункту 3 частини першої статті 388 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

09 травня 2023 року рішенням Сколівського районного суду Львівської області в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував висновки тим, що частиною другою статті 388 ЦК України визначено, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідачка ОСОБА_1 набула право власності на спірне майно в порядку виконання рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 січня 2019 року всправі № 453/1441/18 про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому спірне майно не може бути витребувано в неї.

10 жовтня 2024 року постановою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України задоволено.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 09 травня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Витребувано з володіння ОСОБА_1 приміщення магазину загальною площею

412,4 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 (колишня адреса АДРЕСА_1 ), на користь держави в особі Міністерства оборони України з одночасним припиненням права власності. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що Верховний Суд у справі №453/121/19, задовольняючи вказаний позов про витребування спірного майна від ОСОБА_4 , керувався тим, що відчуження концерном «ІНФОРМАЦІЯ_1» нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 здійснено поза волею його власника - Міністерства оборони України шляхом укладення 29 грудня 2008 року договору купівлі-продажу з ТОВ «Транспортні системи», що встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили (рішенням Господарського суду Львівської області від 11 грудня 2017 року та постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22 березня 2018 року в справі № 914/2688/13), зокрема, про те, що договір купівлі-продажу від 29грудня 2008 року укладений без згоди власника такого майна - Міністерства оборони України;вказаний правочин укладений з порушенням порядку відчуження державного майна, оскільки відсутнє погодження Фонду державного майна України на продаж спірного нежитлового приміщення, тому Верховний Суд виснував, що майно набуте ОСОБА_4 без достатньої правової підстави, оскільки ТОВ «Транспортні системи» не мало права його відчужувати, а тому спірне нежитлове приміщення підлягає витребуванню на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України від ОСОБА_4 , який є його останнім власником. Однак після ухвалення22 вересня 2021 року Верховним Судом постанови всправі № 453/121/19 спірне нежитлове приміщення магазину 26жовтня 2021 року було відчужене відповідачці ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_5 , яка є іпотекодержателем на підставі договору іпотеки, посвідченого 24 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу Львівської області Батлюк О. І., за реєстровим № 1488, укладеного з іпотекодавцем ОСОБА_4 , що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, якепередбачає право ОСОБА_5 на продаж належного ОСОБА_3 нежитлового приміщення магазину на підставі рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 січня 2019 року (справа №453/1441/18), яке набрало законної сили 26 лютого 2019 року, та на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Апеляційний суд зазначив, що з урахуванням тієї обставини, що іпотечний договір містив застереження про реалізацію предмета іпотеки в позасудовий спосіб на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку», який передбачає право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону, тобто без рішення суду, висновок суду першої інстанції про набуття відповідачкою права власності на спірне майно в порядку виконання рішення суду є помилковим.

Також апеляційний суд вказав, що рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 січня 2019 року в справі № 453/1441/18, яким було задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання ОСОБА_5 права продажу вказаного предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за договором позики від 08 жовтня 2018 року № б/н, скасоване постановою Львівського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року за апеляційною скаргою Міністерства оборони України. Отже, з урахуванням встановленого рішенням суду, яке набрало законної сили, факту вибуття спірного приміщення від власника - Міністерства оборони України поза його волею спірне приміщення підлягає витребуванню з володіння відповідачки ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України як від останнього власника цього майна.

Вимога відповідачки про застосування наслідків спливу позовної давності відхилена апеляційним судом, оскільки з такою вимогою вона до суду першої інстанції не зверталась, зокрема, під час подання нею відзиву на позовну заяву.

Додатково апеляційний суд зазначив, що правильними є доводи сторони позивача про дотримання позивачем строку давності під час звернення до суду із вказаним позовом до відповідачки ОСОБА_1 , оскільки право позивача порушене відповідачкою внаслідок набуття нею права власності на спірне приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2021 року, а позов подано до суду 30 березня 2023 року, тобто в межах трирічного строку давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

20 листопада 2024 року ОСОБА_1 надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року, в якій просить її скасувати, рішення Сколівського районного суду Львівської області

від 09 травня 2023 року залишити в силі.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, хоча вартість майна перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

ОСОБА_1 не мала змоги реалізувати право на звернення із заявою про застосування строків давності в суді першої інстанції, оскільки суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження і на момент такого розгляду не сплив строк на подання заперечень на відзив. Гарантія щодо можливості подання заяв по суті спору була порушена. Відсутній висновок Верховного Суду про застосування судами частини третьої статті 267 ЦК України щодо застосування наслідку спливу позовної давності на стадії апеляційного провадження (в контексті причин подання такої з огляду на порушення судом першої інстанції гарантій на подання сторонами усіх заяв по суті спору).

Суд не врахував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц, від 26 листопада 2019 року в справі № 922/643/19, від 18 грудня 2019 року в справі № 761/29966/16, від 12 вересня 2024 року в справі № 569/10592/22, від 17 жовтня 2024 року в справі № 755/21185/21, від 04 листопада 2024 року в справі № 178/567/23, щодо преюдиційності фактів.

Суд апеляційної інстанції на власний розсуд процитував висновки Львівського апеляційного господарського суду в постанові від 22 березня 2018 року в справі № 914/2688/13 та Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2021 року в справі № 453/121/19. Зі змісту постанови Львівського апеляційного господарського суду від 22 березня 2018 року в справі № 914/2688/13 вбачається абсолютно інший висновок - про вибуття майна за волею власника.

Вона придбала спірну нерухомість у порядку виконання рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 січня 2019 року в справі № 453/1441/18, що свідчить про неможливість витребування в неї майна відповідно до абзацу 1 частини другої статті 388 ЦК України. Відсутній висновок Верховного Суду про застосування судами абзацу 1 частини другої статті 388 ЦК України та встановлення того, що саме охоплює собою поняття «продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень».

Позиція інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу Спеціалізована прокуратура у сфері оборони західного регіону зазначає, що рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 січня 2019 року в справі № 453/1441/18, яким було задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання ОСОБА_5 права продажу вказаного предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві скасоване постановою Львівського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року за апеляційною скаргою Міністерства оборони України, що свідчить про незаконність виконання цього рішення, зокрема й у частині переходу права власності на спірне майно до ОСОБА_1 . Постанова Львівського апеляційного господарського суду від 22 березня 2018 року в справі № 914/2688/13 стосується того ж самого спірного нерухомого майна, тому встановлені в ній факти мають преюдиційний характер. Позовна давність позивачем не пропущена.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

29 грудня 2008 року між Концерном «ІНФОРМАЦІЯ_1» в особі начальника Філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування Концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1» та ТОВ «Транспортні системи» укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2» загальною площею 412,4 кв. м, що становить 13/100 частин житлового будинку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Власником спірного майна стало ТОВ «Транспортні системи».

02 жовтня 2015 року між ТОВ «Транспортні системи» та ОСОБА_2 було укладено договір міни, відповідно до умов якого ОСОБА_2 обміняв свій автомобіль на належне ТОВ «Транспортні системи» спірне нерухоме майно.

31 липня 2015 року та 01 серпня 2015 року ОСОБА_2 частинами (по 1/2) продав нежитлове приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2» ОСОБА_3

25 лютого 2016 року на підставі рішення виконавчого комітету Сколівської міської ради було надано ОСОБА_2 дозвіл на поділ спірного нерухомого майна на два самостійні об`єкти: житловий будинок та нежитлові приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2», яким було присвоєно окремий адресний номер «13-г».

11 грудня 2017 року рішенням господарського суду Львівської області в справі № 914/2688/13 договір купівлі-продажу від 29 грудня 2008 року було визнано недійсним. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22 березня 2018 року в справі № 914/2688/13 рішення господарського суду Львівської області від 11 грудня 2017 року в частині задоволення позову прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України залишено без змін, а в частині задоволення позову прокурора в інтересах держави в особі Концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1» Міністерства оборони України скасовано та застосовано наслідки спливу позовної давності.

08 жовтня 2018 року вчинено договір позики між ОСОБА_5 як позикодавцем та ОСОБА_4 як позичальником.

24 жовтня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу Львівської області Батлюк О. І. (зареєстровано в реєстрі за № 1488). За умовами договору іпотеки ОСОБА_4 передав у іпотеку нежитлове приміщення-магазин загальною площею 412,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони погодили, що в разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язання за основним договором, іпотекодержатель вправі звернутись до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, в порядку, передбаченому статтею 38 Законом України «Про іпотеку».

22 січня 2019 року рішенням Сколівського районного суду Львівської області в справі № 453/1441/18 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 24 жовтня 2018 року, а саме на нежитлове приміщення - магазин загальною площею 412,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу від 31 липня 2015 року та від 01 серпня 2015 року, шляхом надання позивачці права продажу вказаного предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві з визначенням початкової ціни за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем у розмірі 418 000,00 грн у рахунок погашення заборгованості відповідача за договором позики від 08 жовтня 2018 року № б/н.

З метою повернення спірного майна у власність Міністерства оборони України заступник прокурора регіону звернувся до Сколівського районного суду Львівської області з позовом про витребування такого з володіння ОСОБА_4 14 лютого 2019 року відкрито провадження в справі № 453/121/19 за позовом прокурора в інтересах Міністерства оборони України та Концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1» до ОСОБА_4 про витребування спірного майна.

31 січня 2019 року прокурор звернувся до Сколівського районного суду Львівської області з заявою про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_3 та іншим особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження приміщення магазину загальною площею 412,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , а також здійснювати платежі або передавати зазначений об`єкт нерухомого майна чи виконувати щодо нього інші зобов`язання. Такі вимоги прокурора були задоволені, про що винесено ухвалу.

15 липня 2019 року постановою Львівського апеляційного суду в справі № 453/121/19 було викладено захід забезпечення позову в редакції: «Заборонити ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії щодо відчуження приміщення магазину загальною площею 412,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ».

06 липня 2020 року рішенням Сколівського районного суду Львівської області в справі № 453/121/19 відмовлено в задоволенні позовних вимог. 26 листопада 2020 року постановою Львівського апеляційного суду було залишено рішення Сколівського районного суду Львівської області від 06 липня 2020 року без змін. Постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року рішення Сколівського районного суду Львівської області від 06 липня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року скасовано, а позовні вимоги задоволено в повному обсязі, зокрема, витребувано з володіння ОСОБА_4 та повернуто у власність держави в особі Міністерства оборони України та в господарське відання Концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1» нерухоме майно - приміщення магазину загальною площею 412,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 шляхом його звільнення.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 листопада 2022 року № 316435849 власником спірного нежитлового приміщення є ОСОБА_1 , яка набула таке право на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 26 жовтня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячук О. А. за реєстровим № 11247.

Зі змісту пункту 3 вищезазначеного договору купівлі-продажу вбачається, що продаж нежитлового приміщення - магазину здійснюється ОСОБА_5 від свого імені на підставі договору іпотеки, посвідченого 24 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу Львівської області Батлюк О. І. за реєстровим № 1488, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право ОСОБА_5 на продаж нежитлового приміщення магазину на підставі рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 січня 2019 року в справі № 453/1441/18, яке набрало законної сили 26 лютого 2019 року, та на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку». У пункті 4 договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 26 жовтня 2021 року вказано, що продаж вчинено за 483 000,00 грн, які покупець оплатила, а продавець отримала в повному обсязі до підписання цього договору.

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме собою є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки йогозадоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 466/8649/16-ц).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (сплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19).

Відповідачка ОСОБА_1 заперечує можливість витребування в неї спірного майна та, зокрема, посилається на його відчуження з волі власника, з чим Верховний Суд не погоджується.

Відповідно до статті 1 Закону України від 21 вересня 2006 року № 185-V «Про управління об`єктами державної власності» (далі - Закон № 185-V) управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

За статтею 3 Закону № 185-V об`єктами управління державної власності,зокрема, є майно, яке передане державним комерційним підприємствам (далі- державні підприємства), установам та організаціям.

Згідно із статтею 4 Закону № 185-V суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема: центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері управління об`єктами державної власності; міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління); Фонд державного майна України.

Уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань ведуть облік об`єктів державної власності, що перебувають в їх управлінні, здійснюють контроль за ефективним використанням та збереженням таких об`єктів (стаття 6 Закону № 185-V).

За статтею 7 Закону № 185-V Фонд державного майна України відповідно до законодавства щодо нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного державного майна дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством.

Відповідно до пункту 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06червня 2007 року № 803 (далі - Порядок № 803), відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами. Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна. Відчуження майна, що перебуває на балансі суб`єкта управління, здійснюється за рішенням такого суб`єкта, крім нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту, відчуження якого здійснюється лише за погодженням з Фондом державного майна.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 803 рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб`єктом управління у формі розпорядчого акта, а про відмову в наданні такої згоди- у формі листа. Рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна надається Фондом державного майна у формі листа.

Відповідно до Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Указом Президента України від 21 серпня 1997 року № 888/97, Міністерство оборони України здійснює управління державним майном, закріпленим за підприємствами, установами і організаціями, які належать до сфери управління міністерства, здійснює в установленому порядку відчуження військового майна.

Пунктом 1.1 Статуту Концерну «ІНФОРМАЦІЯ_1», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 25червня 2005 року № 358, визначено, що концерн є державним господарським об`єднанням, заснованим на державній власності та належить до сфери управління Міністерства оборони України. Здійснюючи право господарського відання, Концерн володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою органу управління майном у випадках, передбачених чинним законодавством України. Відчуження основних фондів концерну здійснюється ним лише за попередньою згодою органу управління майном і, як правило, на конкурентних засадах, відповідно до чинного законодавства України (пункти 7.3, 7.5 статуту).

Тобто приміщення магазину загальною площею 412,4 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_1 ) на момент його відчуження 29 грудня 2008 року було власністю держави в особі Міністерства оборони України та перебувало на праві господарського відання Концерну « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Для продажу державного майна суб`єкт управління таким майном повинен був одержати дозвіл власника майна на його відчуження, який був би погоджений із Фондом державного майна України.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22 березня 2018 року в справі №914/2688/13, зокрема, встановлено, що договір купівлі-продажу від 29 грудня 2008 року укладений без згоди власника такого майна - Міністерства оборони України, вказаний правочин укладений з порушенням порядку відчуження державного майна, оскільки відсутнє погодження Фонду державного майна України на продаж спірного нежитлового приміщення. Під час укладення спірного договору Концерн «ІНФОРМАЦІЯ_1» не мав достатніх повноважень щодо відчуження майна, що перебувало у державній власності, як наслідок - правочин вчинений особою, яка не мала необхідного обсягу дієздатності, є порушенням частини другої статті 203 ЦК України і підставою для визнання його недійсним у порядку статті 215 ЦК України.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення у справі, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц, від 26 листопада 2019 року в справі № 922/643/19, від 18 грудня 2019 року в справі № 761/29966/16, від 12 вересня 2024 року в справі № 569/10592/22, від 17 жовтня 2024 року в справі № 755/21185/21, від 04 листопада 2024 року в справі № 178/567/23, на які посилається заявниця в касаційній скарзі, однак висновки апеляційного суду в цій справі не суперечать наведеним постановам Верховного Суду.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22 березня 2018 року в справі №914/2688/13 встановлено, що спірненежитлове приміщення вибуло з володіння держави поза волею власника, ці обставини не підлягають доказуванню відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України і вважаються встановленими у справі, що розглядається.

Заявниця посилається на те, що суд апеляційної інстанції на власний розсуд процитував висновки Львівського апеляційного господарського суду в постанові від 22 березня 2018 року в справі № 914/2688/13 та Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2021 року в справі № 453/121/19; зі змісту постанови Львівського апеляційного господарського суду від 22 березня 2018 року в справі № 914/2688/13 вбачається абсолютно інший висновок - про вибуття майна за волею власника.

Однак доводи касаційної скарги про те, що зі змісту постанови Львівського апеляційного господарського суду від 22 березня 2018 року в справі № 914/2688/13 вбачається абсолютно інший висновок - про вибуття майна за волею власника, спростовується змістом цього рішення суду, дослідженим колегією суддів Верховного Суду.

У постанові від 22 вересня 2021 року в справі № 453/121/19 Верховний Суд виснував, що, враховуючи, що відчуження Концерном «ІНФОРМАЦІЯ_1» Міністерства оборони України нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 здійснено поза волею його власника - Міністерства оборони України, шляхом укладення 29 грудня 2008 року договору купівлі-продажу з ТОВ «Транспортні системи», що встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили, Верховний Суд вважає, що майно набуте ОСОБА_4 без достатньої правової підстави, оскільки ТОВ «Транспортні системи» не мало права його відчужувати, а тому спірне нежитлове приміщення підлягає витребуванню на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України від відповідача, який є його останнім власником.

Тобто в цій справі суд апеляційної інстанції не допустив неправильного тлумачення висновків Львівського апеляційного господарського суду в постанові від 22 березня 2018 року в справі № 914/2688/13 та Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2021 року в справі № 453/121/19.

З урахуванням встановлених обставин спірне майно вибуло з володіння держави поза її волею, що становить підставу витребування такого майна на користь органу управління цим майном - Міністерства оборони України.

ОСОБА_1 посилається в касаційній скарзі, що вона придбала спірну нерухомість у порядку виконання рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 січня 2019 року в справі № 453/1441/18, що свідчить про неможливість витребування в неї майна відповідно до абзацу 1 частини другої статті 388 ЦК України; відсутній висновок Верховного Суду про застосування судами абзацу 1 частини другої статті 388 ЦК України та встановлення того, що саме охоплює собою поняття «продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень».

Верховний Суд вважає наведені доводи безпідставними та не вбачає необхідності формування висновку про застосування абзацу 1 частини другої статті 388 ЦК України, оскільки рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 січня 2019 року в справі № 453/1441/18, яким було задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання ОСОБА_5 права продажу вказаного предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за договором позики від 08 жовтня 2018 року № б/н (у порядку його виконаннянежитлове приміщення магазину було відчужене ОСОБА_1 ), скасоване постановою Львівського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року за апеляційною скаргою Міністерства оборони України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 рокув справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Тобто в цій справі відсутні обставини щодо продажу майна в порядку, встановленому для виконання судових рішень, що виключає необхідність формування висновку про застосування абзацу 1 частини другої статті 388 ЦК України.

Отже, з урахуванням встановленого рішенням суду, яке набрало законної сили, факту вибуття спірного приміщення від власника - Міністерства оборони України поза його волею спірне приміщення підлягає витребуванню з володіння відповідачки ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України як від останнього власника цього майна.

Однак Верховний Суд зауважує, що 09 квітня 2025 року набув чинності Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (далі - Закон № 4292-ІХ).

Законом № 4292-ІХ статтю 388 ЦК України викладено в такій редакції:

«Стаття 388. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача

1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо:

1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень;

2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.

3. Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо:

1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років;

2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.

Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.

Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало:

а) до об`єктів критичної інфраструктури;

б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави;

в) до об`єктів та земель оборони;

г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння;

ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння;

д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.

4. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках».

Статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».

Відповідно до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4292-ІХ цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно- грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

Приміщення магазину загальною площею 412,4 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 , належить до об`єктів оборони, оскільки перебувало в управлінні Міністерства оборони України, тому відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України дія положень цієї частини про неможливість витребування майна від добросовісного набувача не поширюється на спірні правовідносини і майно може бути витребувано в останнього набувача, однак з дотриманням його прав у випадку встановлення добросовісності.

Закон № 4292-ІХ набув чинності 09 квітня 2025 року, тобто після розгляду справи судами попередніх інстанцій, однак, з огляду на ретроспективну дію положень Закону № 4292-ІХ, необхідно встановити, чи є останній набувач - ОСОБА_1 добросовісним, чи підлягає стягненню на її користь компенсація вартості витребуваного майна, її розмір.

Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.

За таких обставин, оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанції не можуть бути усунені за касаційного розгляду справи, постанова апеляційного суду підлягаєскасуванню.

Стосовно інших доводів касаційної скарги необхідно зазначити таке.

ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, хоча вартість майна перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; вона не мала змоги реалізувати право на звернення із заявою про застосування строків давності в суді першої інстанції, оскільки суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження і на момент такого розгляду не вплив строк на подання заперечень на відзив. Гарантія щодо можливості подання заяв по суті спору була порушена. Відсутній висновок Верховного Суду про застосування судами частини третьої статті 267 ЦК України щодо застосування наслідку спливу позовної давності на стадії апеляційного провадження (в контексті причин подання такої з огляду на порушення судом першої інстанції гарантій на подання сторонами усіх заяв по суті спору).

Відповідно до статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 7 Закону України від 03 листопада 2022 року № 2710-ІХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2 684 грн.

Сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 2023 рік дорівнює 268 400,00 грн.

До касаційної скарги додано звіт про оцінку спірного майна, розташованого за адресою:

АДРЕСА_1 станом на 21 жовтня 2024 року, проведеною Приватним підприємством «Експерт-тур-проект» і за висновком оцінювача Гоняка В. М. його вартість становить 3 499 000,00 грн.

Справа, що переглядається, не належить до малозначних.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України розгляд у порядку спрощеного позовного провадження справи, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, є підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд, якщо таке порушення норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для її правильного вирішення справи.

Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду про застосування судами частини третьої статті 267 ЦК України щодо застосування наслідку спливу позовної давності на стадії апеляційного провадження є безпідставними, адже в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) та від 11 жовтня 2023 рокув справі № 14-94цс21 сформульовано такий правовий висновок, однак постанова апеляційного суду в цій справі не узгоджується з цим висновком Великої Палати Верховного Суду.

У наведених постановах Великої Палати Верховного Суду викладено висновок про те, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду

та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач могла заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі

у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції вправі прийняти до розгляду заяву про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду справи, чи у разі інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли особу зробити в суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,

є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦПК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

У постанові від 11 жовтня 2023 року в справі № 14-94цс21 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що суд апеляційної інстанції вправі прийняти до розгляду заяву про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду справи, чи у разі інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли особу зробити в суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін.

До таких поважних причин можуть належати випадки порушення судом норм процесуального правашляхом позбавлення сторони права на подання заяв по суті спору, що мало місце в цій справі, адже ОСОБА_1 була позбавлена можливості заявити про застосування позовної давності в судовому засіданні суду першої інстанції, на що апеляційний суд уваги не звернув та безпідставно не врахував заяву ОСОБА_1 про застосування строків давності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пунктів 2, 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані в справі докази.

Верховний Суд висновує, що постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для встановлення істотних для її вирішення обставин, що входять до предмета доказування.

Щодо розподілу судових витрат

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141, 142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення в справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731 /16-ц (провадження № 61-39028сво18)).

Отже, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги розподіл судових витрат має здійснюватися тим судом, який ухвалить остаточне рішення в справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська