Справа № 308/4761/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Деметрадзе Т.Р.

секретаря судового засідання Фетько І.І.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів Ушканенко Е.О. (у режимі відеоконференції),

прокурора Гребенюк В.І. (у режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, м. Ужгороді цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, про стягнення боргу за договором позики.

Позов мотивує тим, що 10.07.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено Договір позики, відповідно до якого він передав у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 800 000, 00 доларів США, що еквівалентно 21 880 000,00 гривень за середнім курсом комерційних банків України станом на день передання грошових коштів, а відповідач зобов`язався повернути позивачу таку ж суму грошових коштів у строк до 31 грудня 2024 року.

Відповідно до п. 3 Договору позики від 10.07.2021 року ОСОБА_3 зобов`язується повернути грошові кошти у іноземній валюті - долар США або у національній валюті - гривня, у розмірі еквівалентному на день повернення з урахуванням індексу інфляції та девальвації національної грошової одиниці України протягом строку цього договору. Зазначає, що у вищевказаний строк відповідач в порушення своїх договірних зобов`язань позику не повернув.

Позивач вказує, що на момент укладання договору позики, ОСОБА_3 перебував і перебуває на даний час в шлюбі з ОСОБА_4 . Дані кошти позичались ОСОБА_3 з метою придбання ним та його дружиною нерухомого майна в м. Києві, фактичним інвестуванням з подальшим продажем з метою отримання прибутку.

Зауважує, що ОСОБА_3 , перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_4 придбав за дані кошти нерухоме майно в місті Києві, а саме: машино-місце (гараж) № НОМЕР_1 розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; машино-місце (гараж) № НОМЕР_2 розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 ; квартира АДРЕСА_3 ; приміщення 3005 (група нежитлових приміщень), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що відповідачем і не заперечується, але подальшого продажу вказаного майна не здійснив, коштів не повернув, чим порушив взяті на себе зобов`язання.

05.02.2025 року було направлено Лист-вимогу про повернення боргу за Договором позики від 10.07.2021 року, в якій висувалась вимога щодо повернення суми боргу у розмірі 800 000,00 доларів США або у національній, протягом 14 днів з моменту отримання даної претензії.

Однак, відповідач 1 відмовив у поверненні боргу, підтвердив те, що на отримані кошти ним та його дружиною ОСОБА_4 була придбана нерухомість в місті Києві на етапі будівництва з метою подальшого перепродажу та нібито станом на сьогодні відкрито кримінальне провадження, в якому на майно та банківські рахунки родини накладено арешт, а тому фізичної можливості віддати грошові кошти в нього немає і невідомо коли з`явиться.

З огляду на те, що жодної форс-мажорної обставини договором позики від 10.07.2021 року не встановлено, на переконання позивача сторона відповідача не виконала своїх зобов`язань і домовленостей згідно договору позики, позивач немає ніякого відношення до кримінального переслідування родини відповідача, тому виникла необхідність у зверненні до суду задля захисту прав та інтересів щодо повернення боргу за договором позики від 10.07.2021 року.

На підставі вищенаведеного, просить суд стягнути ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 10.07.2021 року у сумі 800 000,00 (вісімсот тисяч) доларів США або у національній валюті у розмірі, еквівалентному на день повернення з урахуванням індексу інфляції та девальвації національної грошової одиниці України, а також понесені судові витрати.

Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами, представником відповідачів адвокатом Ушканенко Е.О. подано відзив на позов, зміст якого зводиться до наступного.

Вказує, що 19.02.2025 ОСОБА_3 надав відповідь на лист-вимогу позивача про повернення коштів, в якій визнав факт укладання 10.07.2021 договору позики між ним та ОСОБА_2 , а також отримання в позику коштів в сумі 800 000,00 доларів США, які він зобов`язаний був повернути до 31.12.2024.

Наголосив, що факт отримання вищезазначених грошових коштів за договором позики від 10.07.2021 ОСОБА_3 не заперечує та погоджується з тим фактом, що до 31.12.2024 за договором позики борг повинен бути повернутий.

Однак, до теперішнього часу ОСОБА_3 не мав об`єктивної можливості повернути вищезазначені кошти за договором позики від 10.07.2021 з огляду на обставини, які не залежать ані від нього, ані від його дружини.

Представник зазначає, що договір позики від 10.07.2021 було укладено з метою подальшого інвестування коштів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в об`єкти інвестиційної нерухомості. Зазначена обставина хоч не була відображена в договорі, однак обговорювалась сторонами і була погоджена. Після отримання позики та придбання нерухомості, позивача було проінформовано про те, що за зазначені кошти було придбано нерухоме майно в Києві в ЖК «Оболонь Плаза», а також офісне приміщення № НОМЕР_3 з метою подальшої реалізації після завершення будівництва. Також. ОСОБА_2 було надіслано копії відповідних документів щодо права власності на цю нерухомість. Звернув увагу, що реалізувати вказані об`єкти за ціною, яка б окупила інвестицію до цього часу, не вдалось через воєнний стан.

У поданому відзиві вказано, що основна причина, чому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мають можливості повернути грошові кошти ОСОБА_2 є те, що Національним антикорупційним бюро України здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0000135 від 22.03.2024 року за фактом незаконного збагачення та умисного декларування недостовірної інформації в декларації Голови Донецької обласної військової адміністрації (начальника Донецької обласної військової адміністрації) ОСОБА_5 , який являється зятем відповідачів.

В цьому кримінальному провадженні Вищим антикорупційним судом було накладено арешт на все майно відповідачів, який до теперішньою часу вони намагаються скасувати. З огляду на вищезазначений арешт, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мали та не мають можливості реалізувати нерухомість та повернути кошти, отримані в борг від ОСОБА_2 .

Таким чином, ОСОБА_3 в своєму листі просив ОСОБА_2 врахувати всі обставини, не звертатись до суду з позовом та надати можливість відстрочити повернення боргу на два роки, тобто до 31.12.2026. При цьому, у разі можливості зобов`язувався повернути борг раніше цього строку.

Окрім того, 28 лютого 2022 року через чотири дні після повномасштабного вторгнення рф до України, Торгово-промислова палата України своїм листом №2024/02.0-7.1 засвідчила, що війна в Україні належить до форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Тому, з урахуванням вищезазначеного, станом на сьогодні наявні підстави, а саме повномасштабне вторгнення рф до України у 2022 та незапланований арешт майна родини ОСОБА_6 у 2024, для звільнення ОСОБА_3 від відповідальності за порушення зобов`язання за договором позики від 10.07.2021.

У зв`язку з наведеним, просить відмовити у задоволенні позову.

29.04.2025 через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої представник позивача ОСОБА_1 вказує, що сторона відповідача не заперечує факт отримання коштів, в той же час посилається на Лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2024 як підставу засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та неможливість виконання своїх зобов`язань. Також посилаються на досудове розслідування кримінального провадження №0000135 від 22.03.2024 року, в межах якого накладено арешт на все майно відповідачів.

Зазначає, що лист ТПП України від 28 лютого 2022 року є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного Договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести, а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним, а форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань.

Тому, просить задовольнити позов у повному обсязі.

Користуючись правом, передбаченим ст. 180 ЦПК України, 08.05.2025 представником відповідачів подано заперечення обставинам, зазначеним у відповіді на відзив на позовну заяву.

У поданих запереченнях вказує, що основною причиною, чому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до теперішнього часу не мали можливості повернути грошові кошти ОСОБА_2 , є кримінальне провадження №0000135 від 22.03.2024 року, в якому Вищим антикорупційним судом було накладено арешт на все майно відповідачів шляхом тимчасового обмеження права відчуження та розпорядження таким майном. До початку 2024 року родина ОСОБА_6 проводила ремонтні робити у придбаних за позичені у ОСОБА_2 грошові кошти об`єктах в ЖК «Оболонь Плаза», з метою вигідніше їх перепродати.

Проте, навесні 2024 року розпочалось кримінальне переслідування їх зятя ОСОБА_5 , після чого родині ОСОБА_6 було вже неможливо реалізувати зазначені об`єкти. З огляду на репутаційні втрати та вищезазначений арешт, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мали можливості реалізувати нерухомість та повернути кошти, отримані в борг від ОСОБА_2 .

Наголошує, що ОСОБА_3 не має на меті звільнення від виконання зобов`язань за договором позики від 10.07.2021, відповідач лише намагається відстрочити виконання цих зобов`язань на деякий час. Тому, просить відмовити у задоволенні позову.

05.06.2025 через канцелярію суду надійшли пояснення прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Гребенюк В.І. згідно яких вона вказує, що предметом позову є зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повернути суму боргу за договором позики від 10.07.2021 у розмірі 800 000 доларів США або у гривневому еквіваленті, який також є предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000633 за ч. 2 ст. 209 КК України.

Зауважує, що детективом НАБУ за погодженням з прокурором САП у кримінальному провадженні №0000135 повідомлено ОСОБА_5 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368-5 КК України, яке полягало у набутті його близькими особами, зокрема ОСОБА_3 та ОСОБА_4 нерухомого майна, у тому числі: машино-місця (гаража) № НОМЕР_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; машино-місця (гаража) № НОМЕР_2 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; квартири АДРЕСА_2 ; квартири АДРЕСА_3 ; приміщення 3005 (групи нежитлових приміщень), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Після повідомлення ОСОБА_5 про підозру сторона захисту висунула версію щодо набуття вказаного майна за кошти, позичені в ОСОБА_2 10.07.2021. Однак, вказана версія спростовується матеріалами досудового розслідування, зібраними у кримінальному провадженні № 0000135. Вказує, що під час обшуку за місцем проживання родини ОСОБА_6 було виявлено 2 примірники договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 10.07.2021. Також, під час вказаного обшуку виявлено та вилучено мобільний телефон ОСОБА_4 , на якому під час огляду виявлено листування з контактом «Берча Саша», який у липні 2024 року надсилав фото згаданого договору позики ОСОБА_3 , а ОСОБА_7 у відповідь цікавилась в нього контактами ОСОБА_8 позикодавця, тобто вони навіть не мали номеру телефону ОСОБА_2 .

Крім того, під час проведення обшуку у ОСОБА_2 встановлено, що в його телефоні міститься розмова з ОСОБА_9 , в якій вони 25.03.2024, тобто одразу після виходу журналістського розслідування про статки, набуті за дорученням ОСОБА_5 членами родини його дружини, обговорюють питання позики ОСОБА_10 та легенду походження грошових коштів.

Наголошує, що низка доказів, здобутих в ході досудового розслідування, свідчить про те, що договір позики, датований 10.07.2021, не міг бути укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у вказану дату, оскільки не існував щонайменше до 09.04.2024.

Додатково вказує, що згідно з висновком експерта №24-4953 з результатами проведення судової експертизи матеріалів документів в кримінальному провадженні №0000135, давність виконання рукописних записів « ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та підписів в наданих на дослідження двох примірниках договору позики, датованого 10.04.2021, укладеного між ОСОБА_2 (Позикодавець) та ОСОБА_3 (Позичальник) не відповідає вказаній даті 10.07.2021. Натомість, вказані записи та підписи в договорах позики виконані в період квітня-липня 2024 року та мають ознаки штучного теплового зістарення.

Зазначене свідчить що справжньою метою звернення із позовом до суду є вжиття додаткових заходів зі створення видимості законності походження нерухомості, набутої ОСОБА_3 за дорученням ОСОБА_5 , та джерела її походження.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у зв`язку з чим просить у його задоволенні відмовити.

04.07.2025 надійшли заперечення на пояснення прокурора, у яких представник позивача вказує, що прокурором в поясненні зазначено, що позов не підлягає задоволенню, оскільки договір позики від 10.07.2021, який є предметом даного позову, є також предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000633 за ч. 2 ст. 209 КК України.

Однак, предметом досудового розслідування є обставини, пов`язані з вчиненням кримінального правопорушення конкретною особою, а не правомірність чи дійсність цивільно-правових правочинів, зокрема договорів позики. Цивільно-правова угода (договір позики) може бути джерелом доказів у кримінальному провадженні, однак це не означає, що сам договір або зобов`язання з нього є предметом розслідування. Відкриття кримінального провадження саме по собі не є підставою для відмови у позові.

Вкотре наголошує, що наявність кримінального провадження не підтверджує обставин, про які вказує прокурор, оскільки обставини в контексті кримінального провадження можуть підтверджуватись виключно рішенням суду, яке набрало законної сили або обвинувальним актом. Наявність кримінального провадження не може автоматично анулювати дію правочину, тим більше, коли жодна з його сторін не є підозрюваною чи обвинуваченою у цьому кримінальному провадженні. Договір позики є чинним та дійсним, і лише суд може визнати його недійсним на підставі поданих належних доказів. Жодна зі сторін договору не є підозрюваним або обвинуваченим у відповідному кримінальному провадженні, що унеможливлює використання цього факту як підстави для відмови у позові.

Щодо долученого прокурором Висновку експерта №24-4953 від 15.10.2024 року, то така експертиза проведена судовим експертом Юрченко Євгеном Миколайовичем, а в самому висновку експерта стор. 2 Примітка зазначено: свідоцтво скасоване у зв`язку із звільненням (наказ №93-к від 04.08.2008 року).

Тобто, висновок складений особою без права на проведення судової експертизи, тому такий не відповідає вимогам належності та допустимості доказів, оскільки порушує порядок отримання експертного висновку, визначений законом.

Позивач в судове засідання не з`явився та його представник ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, просила суд задовольнити позов та стягнути 21 800 000 грн., що еквівалентно 800 000 доларів США.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове засідання також не з`явилися та їх представник ОСОБА_11 просив відмовити у задоволенні позову з підстав та мотивів, викладених у відзиві на позов.

Прокурор у судовому засіданні також просила відмовити у задоволенні позову та підтримала раніше подані нею пояснення.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали Договір позики, датований 10.07.2021 року, відповідно до якого ОСОБА_2 передав у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 800 000,00 (вісімсот тисяч) доларів США, що еквівалентно 21 880 000,00 (двадцять один мільйон вісімсот вісімдесят тисяч) гривень за середнім курсом комерційних банків України станом на день передання грошових коштів, а ОСОБА_3 зобов`язався повернути ОСОБА_2 таку ж суму грошових коштів у строк до 31.12.2024 року.

Пунктом 3 Договору позики встановлено, що ОСОБА_3 зобов`язується повернути грошові кошти у іноземній валюті - долар США або у національній валюті - гривні, у розмірі еквівалентному на день повернення з урахуванням індексу інфляції та девальвації національної грошової одиниці України протягом строку цього договору.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду у справі №309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, у справі №310/6826/16-ц від 15 серпня 2019 року, у справі №182/2462/16-ц від 18 вересня 2019 року, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Так, сторонами було узгоджено істотні умови договору та вчинено дії, спрямовані на його виконання, а саме, як стверджують сторони, позикодавцем передано позичальнику грошові кошті у сумі, визначеній договором, на придбання за дані кошти нерухомого майна в місті Києві: машино-місце (гараж) № НОМЕР_1 розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; машино-місце (гараж) № НОМЕР_2 розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 ; квартира АДРЕСА_3 ; приміщення 3005 (група нежитлових приміщень), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , для їх подальшого перепродажу.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд зауважує, що презумпція свободи договору та диспозитивність законодавчої регламентації відносин позики і кредитування надають сторонам договору позики (кредитного договору) право самостійно визначати будь які умови договору, в тому числі розмір і порядок плати за користування позикою, за однією лише умови - щоб домовленість сторін не суперечила законодавству.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками.

За приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що строк виконання даного договору встановлено до 31 грудня 2024 року.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Проте, відповідач позичені кошти не повернув, факт отримання вищезазначених грошових коштів за договором позики від 10.07.2021 відповідач ОСОБА_3 не заперечує, однак вказує, що не має об`єктивної можливості повернути кошти з огляду на обставини, які не залежать від нього, а саме запровадженням на території України воєнного стану у зв`язку з військовою агресією рф, та наявністю відкритого кримінального провадження, в межах якого накладено арешт на нерухоме майно його сім`ї.

Верховний Суд у постанові від 25 січня 2022 року №904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. При цьому той факт, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що їх наявність може бути засвідчена відповідним компетентним органом.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків, згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.

24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє по теперішній час.

Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п. 38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

Відповідно до частини третьої статті 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 2 грудня 1997 року №671/97-ВР (з останніми змінами від 17 березня 2020 року №530-IX), Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Відповідно до статті 14-1 цього ж Закону, торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням росії в Україну, Торгово-промислова палата 28 лютого 2022 року розмістила на своєму офіційному сайті лист, яким засвідчила, що збройна агресія російської федерації є форс-мажорною обставиною в контексті українського законодавства.

Однак, цей лист не є правовим виправданням для невиконання взятих на себе зобов`язань, і лише в сукупності з іншими належними та допустимими доказами він може засвідчити існування форс-мажорних обставин і мати доказову силу.

За такого, суд приймає до уваги доводи сторони позивача про те, що лист ТПП України від 28 лютого 2022 року є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного Договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Також наявність арешту майна відповідачів у межах досудового розслідування кримінального провадження №0000135 від 22.03.2024 року не є беззаперечним підтвердженням неплатоспроможності останніх. Більше того, стороною відповідача визнається заборгованість перед позивачем, представник відповідачів стверджує, що вони навмисно не ухиляються від виконання зобов`язання, однак сплатити суму боргу не в змозі, проте він не просить відстрочити або розстрочити виконання судового рішення у порядку ст. 435 ЦПК України, натомість просить відмовити у задоволенні позову.

Суд також критично відноситься до наданих прокурором доводів у письмових поясненнях, так як наявність кримінального провадження щодо особи, яка не є учасником правовідносин не може анулювати дію правочину, тим більше, коли жодна з його сторін не є підозрюваною чи обвинуваченою у вказаному кримінальному провадженні.

Твердження прокурора та додані до пояснень копії з матеріалів кримінального провадження мають значення для проведення всебічного та повного досудового розслідування, встановлення всіх обставин його вчинення, однак такі не підтверджують обставини, про які вказує прокурор, оскільки обставини в контексті кримінального провадження можуть підтверджуватись виключно рішенням суду, яке набрало законної сили.

На переконання суду, наявність кримінального провадження, в межах якого договір позики фігурує як документ/доказ, не є перешкодою для розгляду позовної заяви у цивільному процесі та не може бути безумовною підставою для відмови у позові.

В даній справі, предметом розгляду є стягнення заборгованості за договором позики, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідачі по справі із зустрічними вимогами про визнання недійсним договору позики не звертались, а також не заявляли про його нікчемність.

Прокурор зазначає, що договір позики, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не міг бути укладеним 10.07.2021 згідно з висновком експерта №24-4953, тому є недійсним, однак не просить визнати такий договір позики недійсним чи нікчемним.

Щодо висновку експерта за результатами проведення судової експертизи матеріалів документів в кримінальному провадженні №0000135 від 22.03.2024, складеного 15 жовтня 2024, суд вказує, що такий було проведено на підставі постанови старшого детектива Другого головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України Бравермана С.О. від 03.09.2024 про призначення експертизи матеріалів документів.

Проведення експертизи уповноваженим органом (особою) доручено ОСОБА_12 . Також у висновку вказано, що свідоцтво експерта ОСОБА_12 скасоване у зв`язку із звільненням (наказ № 93-к від 04.08.2008), що не позбавляє експерта кваліфікації з посиланням на низку правових позицій Верховного Суду. Одночасно, суд вказує, що у тексті постанови Верховного Суду справі №322/426/16 у справі №322/426/16, на одну з яких посилався експерт, жодних висновків про те, що саме експерт ОСОБА_12 є належним суб`єктом здійснення судово-експертної діяльності ВС не робив.

Також висновок експерта містить посилання на рішення судів у низці справ, які на думку експерта, підтверджують те, що скасування свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта №231, виданого ОСОБА_12 , не позбавляє його кваліфікації експерта.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» передбачено, що судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судову експертизу» організація науково-методичного забезпечення судово-експертної діяльності та організаційно-управлінські засади діяльності державних спеціалізованих установ покладаються на міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, до сфери управління яких належать державні спеціалізовані установи, що здійснюють судово-експертну діяльність.

Відповідно до статей 7, 8 Закону України «Про судову експертизу» та з метою забезпечення єдиного підходу при проведенні судових експертиз і підвищення якості проведення судових експертиз, наказом Міністерства юстиції України від 08.10.98 №53/5 затверджено Інструкцію про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичні рекомендації з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень.

Пунктом 1.2.1. Інструкції №53/5 визначено, що серед основних видів експертиз є криміналістична експертиза, а її підвидом є технічна експертиза документів.

Суд зауважує, що поставлені на вирішення експерта Юрченка Є.М. питання фактично є питаннями криміналістичної експертизи, а її видом, з огляду на поставлені питання, є саме технічна експертиза документів. Вибір експерта залежить саме від того, який вид експертизи буде проводитись, оскільки для певних видів експертних досліджень законодавцем імперативно визначено експертів.

Разом з тим, згідно з вимогами ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» криміналістична експертиза повинна проводитися виключно державними спеціалізованими установами.

До державних спеціалізованих установ належать: науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України; науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України; експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України (ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судову експертизу»).

Отже, оскільки технічна експертиза документів є підвидом криміналістичної експертизи, то вона може проводитись виключно державними спеціалізованими установами.

Як вбачається з висновку експерта №24-4953 від 15.10.2024, орган, який призначив експертизу НАБУ, звернувся саме до Одеського НДІСЕ, що є державною установою, однак дослідження було проведено та висновок підписаний експертом ОСОБА_12 , який на момент проведення експертизи не мав статусу судового експерта.

Як вбачається з Реєстру атестованих судових експертів, станом на дату складання висновку експерта та розгляду справи свідоцтво №231, видане Юрченко Є.М. 23.01.2004, недійсне у зв`язку із звільненням 04.08.2008.

Отже, експерт ОСОБА_12 не має чинного свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта з 2008 року, тому не є суб`єктом судово-експертної діяльності в розумінні ст.ст. 7, 9, 10 Закону України «Про судову експертизу».

Між тим, як вбачається із Висновку експерта №24-4953 від 15.10.2024, такий оформлений на бланку Одеського НДІСЕ, висновок засвідчений підписом судового експерта Юрченко Є.М. та печаткою спеціалізованої установи неналежної якості, з якої неможливо встановити якої саме установи, разом з тим, свідоцтво даного експерта є недійсним у зв`язку із звільненням, отже у самому висновку вказано, що Юрченко Є.М. не є працівником спеціалізованої установи на бланку якої виготовлено дослідження.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, висновок експерта за результатами проведення судової експертизи матеріалів документів в кримінальному провадженні №0000135 від 22.03.2024, складений 15.10.2024 судовим експертом Юрченко Є.М., не приймається судом як належний доказ на підтвердження наявності або відсутності обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення прокурора, і відповідно вказаний висновок не може бути покладений в основу рішення суду.

Вирішуючи питання щодо доцільності надання правової оцінки іншим доводам прокурора, суд виходить з того, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі Серявін та інші проти України вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Так, Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії).

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у цій справі як джерело права. Наразі суд не вбачає необхідності надавати оцінку решті доводів та копіям матеріалів досудового розслідування, наданими прокурором Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, оскільки така оцінка не впливає на вказані вище висновки суду щодо відсутності підстав для відмови у задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики.

За приписами ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Суд вказує, що договір позики є оспорюваним правочином, який недійсним в судовому порядку не визнавався.

Таким чином, суд розглянувши позовну заяву в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, приходить до висновку, що оскільки строк виконання даного договору позики настав, доказів належного виконання зобов`язання з повернення коштів не надано, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з відповідачів на заявлену суму боргу.

Приймаючи до уваги те, що договір позики від 10.07.2021 був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, зважаючи на вимоги ст. 65 СК України суд вважає за необхідне стягнути солідарно з відповідача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4 заборгованість за договором позики.

Оскільки заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить, тому вказані обставини не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно правової позиції Великої палати Верховного Суду, викладеній у постанові по справі №373/2054/16-ц від 16.01.2018 року, тлумачення Цивільного кодексу України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову у загальному розмірі 16 351,2 грн.

Одночасно, судом встановлено, що ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.04.2025 накладено арешт із забороною вчиняти будь-які юридично значимі дії на машино-місце (гараж) № НОМЕР_1 розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; машино-місце (гараж) № НОМЕР_2 розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 ; приміщення 3005 (група нежитлових приміщень), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

За приписами ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Виходячи з вищевикладеного, суд вказує, що вжиті на час розгляду судом справи заходи забезпечення позову підлягають скасуванню по завершенню дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 526, 527, 530, 625, 629, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 178, 223, 263-265, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 10.07.2021 року у розмірі 800 000 (вісімсот тисяч) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 8 175.6 (вісім тисяч сто сімдесят п`ять грн. шістдесят коп.) гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 8 175.6 (вісім тисяч сто сімдесят п`ять грн. шістдесят коп.) гривень.

Відповідно до частини сьомої статті 158 ЦПК України, застосовані судом заходи забезпечення позову згідно ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.04.2025 продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 15.08.2025.

Реквізити сторін:

Позивач ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ; рнокпп НОМЕР_4 ;

Відповідач 1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 ; рнокпп НОМЕР_5 ;

Відповідач 2 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 ; рнокпп НОМЕР_6 ;

Прокурор другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання публічного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Гребенюк Валентина Ігорівна, адреса Спеціалізованої антикорупційної прокуратури: м. Київ, вул. Ісаакяна, 17; .

Суддя Т.Р. Деметрадзе