ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2025 року м. Чернівці Справа № 715/283/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Лисака І.Н.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,

секретар: Мостолюк А.І.,

позивач: Акціонерне товариство «Сенс Банк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

при розгляді справи за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 квітня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Григорчака Ю.П., дата виготовлення повного тексту рішення 18 квітня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року АТ «Сенс Банк» звернулося до суду з позовом до відповідача, в якому просило виселити ОСОБА_1 з квартири по АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати.

В обґрунтування вимог вказувало, що 10.08.2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту №548, відповідно до якого банк надав позичальниці кошти в сумі 60 000 дол.США зі сплатою 13% річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 05.08.2021 року, а в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами 11.08.2006 року було укладено іпотечний договір №548, згідно якого ОСОБА_2 передала в іпотеку квартиру по АДРЕСА_1 , що складається з 3-х житлових кімнат, житловою площею 36,10 кв.м, загальною площею 49,8 кв.м.

ОСОБА_2 неналежним чином виконувала взяті на себе зобов`язання по кредитному договору, кредитодавець звернув стягнення на предмет іпотеки на підставі ст.37 ЗУ «Про іпотеку» та пп.4.5.3, п.4.5. Іпотечного договору.

17.04.2019 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козлова Н.В. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно якого 12.04.2019 року було зареєстровано право власності за АТ «Укрсоцбанк» на спірну квартиру, наведене вказує на те, що позивач є власником такої.

Провадження №22-ц/822/548/25

Відповідач зареєстрований у спірній квартирі з 16.10.2019 року.

У зв`язку із тим, що банк набув права власності на предмет іпотеки та припиненням за попереднім власником права власності на житловий будинок у 2020 році було подано позов до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування житлом та зняття її з реєстраційного обліку, справа №715/404/20. В задоволенні позову було відмовлено. Під час розгляду вказаної справи було встановлено, що в спірній квартирі зареєстрований та фактично проживає ОСОБА_1 .

Надалі, банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування житлом та зняття його з реєстраційного обліку, справа №715/3539/22. В задоволенні позову було відмовлено. Під час розгляду справи було встановлено, «що предметом спору між сторонами є визнання ОСОБА_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням (а не його виселення) внаслідок набуття банком права власності на квартиру в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. На обставину неправомірної реєстрації місця проживання відповідача в спірній квартирі після укладення договору іпотеки АТ «Сенс Банк» як на підставу позову в позовній заяві не посилалося».

За наведеного позивач вважав, що на час звернення з позовом існують підстави для звернення до суду з вказаним позовом, а тому з посиланням на викладені обставини та норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, просив позов задовольнити. Стягнути судові витрати.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 квітня 2025 року позов задоволено.Виселено ОСОБА_1 з квартири, яка розташована в АДРЕСА_1 , без надання іншого житла. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Зупинено виконання рішення в частині виселення ОСОБА_1 з квартири, яка розташована в АДРЕСА_1 , на період дії в Україні воєнного стану та на тридцяти денний строк після його припинення або скасування.

Не погоджуючись із рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що судом не надано оцінку наступним обставинам, а саме:

що не отримував лист позивача про добровільне виселення;

що позивачем не надано доказів встановлення періоду проживання та користування спірною квартирою ОСОБА_1 , як і те, що дії відповідача створюють перешкоди у користуванні чи розпорядженні майном власнику;

що спірна квартира придбана не за кредитні кошти;

що виселення без надання іншого житлового приміщення не можливе;

що на час виникнення спірних правовідносин необхідності в отриманні згоди іпотекодержателя на реєстрацію неповнолітньої особи в іпотечному житлі, а судом було визнано неправомірною норму щодо обов`язкової згоди іпотекодержателя на реєстрацію місця проживання в іпотечному житлі, а тому реєстрація ОСОБА_1 була законною;

що суд послався на практику Верховного Суду, яка не релевантна спірним правовідносинам.

На підставі наведеного просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог АТ «Сенс Банк» відмовити.

Відзив до суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог заявлених в суді першої інстанції та доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Щодо можливості розгляду справи за відсутності її учасників, колегія суддів вказує наступне.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належним їй процесуальним правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (заява №3236/03) Європейський суд з прав людини зауважив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (пункт 41 рішення).

Таким чином, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі №821/818/16, від 13 вересня 2021 року справа №200/14688/19-а.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі №490/9587/18 постановила, що «особою, не повідомленою про розгляд справи» не може бути визнана особа, яка ініціювала судовий процес (позивач, заявник або треті особи із самостійними вимогами). Така особа реалізувала своє право доступу до правосуддя через подання позовної заяви чи скарги, на підставі якої було відкрито судове провадження.

За наведеного, з урахуванням належного повідомлення сторін у справі, відсутності будь-яких заяв від ОСОБА_1 про поважність причин неявки в судове засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність її учасників.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог АТ «Сенс Банк» суд виходив з того, що згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 16.10.2019 року №743, ОСОБА_1 проживає у вказаній квартирі починаючи з 16.10.2019 року. Тобто, місце проживання відповідача в належній позивачу квартирі було зареєстроване вже після укладення Іпотечного договору та навіть після реєстрації права власності на квартиру за Іпотекодержателем без згоди власника (Іпотекодержателя) та дійшов висновку, що вселення відповідача у спірну квартиру відбулося всупереч вимогам договору іпотеки та прямій забороні, що міститься у Законі № 898-IV.

Зазначив, що реєстрація місця проживання з порушеннями вимог закону та договору іпотеки ОСОБА_1 у квартиру, яка є предметом іпотеки, не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу.

Вказав, що позивач звертався до відповідача з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення, проте, не зважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, ОСОБА_1 продовжує користуватися нею та відмовляється добровільно виселятися.

Наголосив, що подальше проживання відповідача в квартирі, що належить на праві власності АТ «Сенс Банк», всупереч умовам договору та положенням закону, та відмова добровільно звільнити помешкання перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси позивача, що і стало підставою для задоволення позову.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду щодо мотивів ухвалення рішення та вважає, що таке не в повній мірі відповідає вимогам закону.

Щодо суті розгляду спору, колегія суддів зазначає наступне.

Обставини справи з приводу укладення 10.08.2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 договору кредиту №548, відповідно до якого банк надав позичальниці кошти в сумі 60 000 дол.США зі сплатою 13% річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 05.08.2021 року й додаткової угоди №1 від 31.07.2009 року про зміну умов Договору кредиту №548, 11.08.2006 року іпотечного договору №548 в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, згідно якого ОСОБА_2 передала в іпотеку квартиру по АДРЕСА_1 , що складається з 3-х житлових кімнат, житловою площею 36,10 кв.м, загальною площею 49,8 кв.м. та додаткового договору №1 від 31.07.2009 року про зміну умов іпотечного договору №548 - сторонами визнається та не спростовується (а.с.10-17).

Згідно п.1.1. договору Іпотеки №548 від 11.08.2006 року предмет іпотеки належав іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири (ВСК №601819) від 27.06.2006 року.

Приписами п.2.1.4. визначено, що іпотекодавець зобов`язаний без письмової згоди іпотекодержателя, що оформляється додатковим договором до цього договору, не відчужувати предмет іпотеки, не передавати його в спільну діяльність, лізинг, оренду, позичку, а також не обтяжувати його будь-якими зобов`язаннями, що обмежують право власності іпотекодавця на предмет іпотеки.

В п.4.5. обумовлено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, крім інших, п.4.5.3. шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст.37 ЗУ «Про іпотеку».

Витягом з державного реєстру речових прав не нерухоме майно про реєстрацію права власності №164151040 від 18.04.2019 року встановлено, що квартира по АДРЕСА_1 зареєстрована за АТ «Укрсоцбанк» 12.04.2019 року на підставі іпотечного іпотечного договору №548 (а.с.19).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - довідка №363195801 від 25.01.2024 року вбачається, що 12.04.2019 року право власності на квартиру по АДРЕСА_1 зареєстровано за АТ «Альфа-Банк» (а.с.20-21).

ОСОБА_2 зареєстрована по АДРЕСА_2 з 14.05.2004 року, що підтверджується копією паспорта (а.с.18).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 16.10.2019 року, що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи №743 від 16.10.2019 року та листом 05-09/213 від 05.02.2024 року Глибоцької селищної ради (а.с.22-23).

Матеріали справи містять вимогу АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про добровільне виселення зі спірної квартири (а.с.24-26).

В постанові ВС від 12.01.2022 року у справі №715/404/20 встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована не у спірній квартирі, а тому у позивача АТ «Альфа-Банк» відсутні підстави вимагати усунення свого порушеного права від ОСОБА_2 у спосіб, заявлений банком, оскільки визначальним для захисту права на підставі ст.72 ЖК УРСР про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є наявність у відповідача зареєстрованого місця проживання за цією адресою.

Згідно ухвали ВС від 11.10.2023 року у справі №715/3539/22 зроблено висновок, що у справі, яка переглядається, предметом спору між сторонами є визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням (а не його виселення) внаслідок набуття банком права власності на квартиру в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. На обставину неправомірної реєстрації місця проживання відповідача в спірній квартирі після укладення договору іпотеки АТ «Сенс Банк» як на підставу позову в позовній заяві не посилався (а.с.27-31).

12 серпня 2022 року АТ «Альфа-Банк» змінило найменування на АТ «Сенс Банк», що підтверджується протоколом № 2/2022 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 12 серпня 2022 року та статутом АТ «Сенс Банк».

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (ст.41 Конституції України).

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст.47 Конституції України).

Ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (ст.9 ЖК України).

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Відповідно до частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі.

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання (частини перша, четверта та шоста статті 29 ЦК України).

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (частина перша статті 379 ЦК України). Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (частина перша статті 380 ЦК України).

Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частини перша та друга статті 156 ЖК України).

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Тобто до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать його дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника будинку (квартири) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (згідно із частиною першою статті 526 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом (частини перша та третя статті 575 ЦК України).

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (абзац третій статті 1 ЗУ «Про іпотеку»).

Відповідно до абзацу п`ятого частини третьої статті 9 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (частина третя статті 12 ЗУ «Про іпотеку»).

Згідно із частиною першою статті 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 ЗУ «Про іпотеку»).

У відповідності до п.3 ч.1 ст.17 ЗУ «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі набуття іпотекодержателем права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки.

Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Отже, ні положеннями ЦК України, ні положеннями ЗУ «Про іпотеку» не передбачено обмежень прав власника житла та членів його сім`ї на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Вказані висновки викладено у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2023 року в справі №175/17/23, від 25 жовтня 2023 року в справі №314/460/22, від 03 серпня 2022 року в справі №205/1964/21, від 06 грудня 2023 року в справі №205/5887/22.

Аналіз положень частини другої статті 64 ЖК України та частини першої статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що члени сім`ї власника будинку (квартири) (дружина власника, їх діти і батьки), які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року в справі № 215/6578/21.

Крім того, відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Позбавлення права користування житловим приміщенням або виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «МакКенн проти Сполученого Королівства», «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства»).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності.

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, ЄСПЛ надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України»).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 13 квітня 2023 року в справі №932/929/22, від 06 грудня 2023 року в справі №205/5887/22.

За загальним правилом, визначеним статтею 40 Закону України «Про іпотеку», підставою для виселення всіх мешканців з житлової нерухомості є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Наведення судом першої інстанції зазначених вище висновків не призвело до неправильного результату розгляду справи, однак у вказаній частині мотиви суду необхідно викласти в редакції цієї постанови, оскільки суд першої інстанції не вірно оцінив обставини справи, зокрема час набуття ОСОБА_1 права користування спірним житлом, що стало наслідком застосування нерелевантних норм матеріального права.

Так, статтею 18 ЖК України визначено, що управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

У частині третій статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Так, у цій справі встановлено, що спірна квартира перебувала у власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу до укладення договорів кредиту та іпотеки, остання там зареєстрована не була, однак після звернення стягнення банком на іпотечне майно й реєстрацію такого за іпотекодержателем, здійснено реєстрацію ОСОБА_1 без згоди на те уже нового власника квартири, що, в свою чергу, порушує права останнього.

Наведене свідчить про те, що відповідач зареєструвався в спірній квартирі неправомірно (самовільно), що і стало підставою для звернення з позовом до суду із вказаним позовом.

З урахуванням викладеного у суду першої інстанції були наявні обґрунтовані підстави для задоволення позову про виселення ОСОБА_1 із спірної квартири, яка на час вселення останнього вже перебувала у власності позивача, однак без застосування ЗУ «Про іпотеку» та ст.ст.405, 406 ЦК України, оскільки іпотека припинилася, а із застосуванням норм ст.ст.319, 321 ЦК України й норм ч.1 ст.109, ч.3 ст.116 ЖК України, оскільки ОСОБА_1 в момент реєстрації у спірній квартирі (без підставного набуття права користування такою) не був членом сім`ї власника та не набув права сервітуту.

Водночас, апеляційний суд вказує і на те, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя банк був обізнаний про відсутність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю, а тому не міг виявити майбутні ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із самовільною реєстрацією третіх осіб.

Наявність, права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі вже після переходу права власності, обмежує право останнього на користування майном.

Тобто, як іпотекодержатель, так і потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, не мав об`єктивну можливість знати про виникнення прав у відповідача на користування спірною квартирою.

Постановою Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі №570/3689/16 залишено без змін судові рішення про виселення відповідачів, які зареєстровані та проживають у житловому будинку. Касаційний суд вказував, що «відповідачі були зареєстровані в будинку після того, як набрало законної сили рішення суду про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки, в порушення умов договору іпотеки без письмової згоди іпотекодержателя; суди дійшли обґрунтованого висновку, що відповідачі підлягають виселенню, оскільки їх реєстрація у будинку була спрямована лише на те, щоб уникнути реалізації майна, на яке звернуто стягнення заборгованості за кредитним договором».

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі №390/34/17 зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Таким чином, позовні вимоги підлягали задоволенню, про те з інших підстав.

Стосовно доводів з приводу існування законодавчо встановленої заборони на обмеження житлових прав громадян, то колегія суддів вказує наступне.

Так, відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX в Україні введено воєнний стан.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ VI «Прикінцеві положення» Закону № 898-IV пунктом 5-2, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Апеляційний суд не може надавати оцінку правомірності застосування судом першої інстанції вказаного вище Закону через припинення іпотеки до порушення прав позивача й непоширення до спірних правовідносин ЗУ «Про іпотеку», оскільки рішення суду в цій частині доводами апеляційної скарги не заперечується, позивачем не оскаржувалося, а надання оцінки вказаній обставині може бути наслідком погіршення становища апелянта, що є неприпустимим.

Так, у постанові ВС від 24.05.2023 у справі №179/363/21 вказано, що «…Принцип заборони повороту до гіршого відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги…».

Щодо доводів про скасування постанови КМУ «Про внесення змін до правил реєстрації місця проживання» від 27.05.2020 року №481, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Дійсно, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2021 року у справі №640/14809/20 скасовано постанову КМУ ««Про внесення змін до правил реєстрації місця проживання» від 27.05.2020 року №481, яка містила умову щодо обов`язкової згоди іпотекодержателя на реєстрацію місця проживання у відповідному іпотечному житлі.

Однак, зазначена постанова не регулювала (не поширювала свою дію на) відносини, які склалися у цій справі, оскільки такі стосувалися вже власника майна і особи, яка зареєструвала в такому місце свого проживання, тобто поза межами правовідносин, які витікали з договору іпотеки, оскільки такі припинилися з підстав звернення на спірне майно з боку іпотекодержателя, який змінив статус на власника.

Посилання ОСОБА_1 на висновки ВС в інших справах в апеляційній скарзі є безпідставними, оскільки у наведених заявником справах та у справі, яка переглядається, різні фактичні обставини справи, а тому різне й правозастосування.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому є не спроможними.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 квітня 2025 року змінитив частині мотивів для задоволення позову з підстав, наведених в мотивувальній частині постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк