Номер провадження: 22-ц/813/4162/25
Справа № 2-5058/11
Головуючий у першій інстанції Скриль Ю. А.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

заявник ОСОБА_1

стягувач - акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 30 жовтня 2024 року, ухвалену у складі судді Скриль Ю.А., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , стягувач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», боржник ОСОБА_1 , про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,-

встановив:

Короткий зміст заяви.

30.08.2024 ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, в якій просить визнати виконавчий лист № 2-5058/11, виданий 18.04.2012 Київським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № OD01АЕ00000051 від 01.10.2008 у розмірі 114550,23 грн, таким, що не підлягає виконанню.

Заяву мотивує тим, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14.11.2011 позовну заяву АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № OD01АЕ00000051 від 01.10.2008 у розмірі 114 550,23 грн.

У період з 09.11.2012 по 11.10.2013 на примусовому виконанні у Другому Київському відділі держаної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебував виконавчий лист № 2-5058/11, виданий 18.04.2012 Київським районним судом м. Одеси про стягнення коштів з ОСОБА_1

11.10.2013 державним виконавцем на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувану, оригінал виконавчого листа був направлений до АТ КБ «ІІриватБанк», стягувачу надано роз`яснення про можливість повторного звернення виконавчого документа до примусового виконання, що підтверджується листом Другого Київського ВДВС у місті Одесі № 19376 від 20.07.2022. Проте, станом на 23 серпня 2024 Стягувач таким правом не скористався та не пред`явив виконавчий лист до виконання, що є підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Заявник посилається на ст. 22 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що була чинна на момент проведення виконавчих дій), де зазначено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом року, а також на висновок Верховного Суду від 16.01.2018 у справі 755/15479/14-ц.

З урахуванням цього заявник вважає, що виконавчий лист 2-5058/11 від 18.04.2012 на примусове виконання вищевказаного рішення суду про стягнення зі ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором повинен бути визнаний таким, що не підлягає виконанню, оскільки стягувачем пропущено строки звернення до виконання виконавчого документа.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа № 2-5058/11, виданого 18.04.2012 Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № OD01АЕ00000051 від 01.10.2008 у розмірі 114550,23 грн, таким, що не підлягає виконанню - відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначив, що викладених заявником обставин та наданих документів, суд не вбачає підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну в якій просить суд скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 30.10.2024 та ухвалити нову ухвалу, якою задовольнити заяву ОСОБА_1 по справі № 2-5058/11 та визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 2-5058/11, що був виданий Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № OD01AE00000051 від 01.10.2008 в розмірі 114 550 гривень 23 копійок.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала винесена з порушенням застосування норм матеріального права та без повного та всебічного з`ясування обставин.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до того, що Оскільки виконавчий лист повторно не пред`являвся до примусового виконання і строки його пред`явлення до виконання закінчилися, то збереження арешту на все нерухоме майно ОСОБА_1 понад 10 років після повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 4 частини першої статті 47 Закону № 606-ХІУ, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та відсутності після грудня 2013 року дій стягувача, спрямованих на примусове виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 14.11.2011 року у справі № 2-5058/11, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Позиція учасників справи.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник банку надав відзив на апеляційну скаргу в якому просив суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 30.10.2024 у справі №2-5058/11 залишити в силі.

Вказує, що за відсутності визначених процесуальним законом підстав для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, ухвала суду першої інстанції є такою, що прийнята у повній відповідності із нормами процесуального та матеріального права, та скасуванню не підлягає.

Заявник не погоджуючись з доводами відзиву на апеляційну скаргу надала відповідь на відзив, який ґрунтується на тому що нею доведено обставини визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, зазначає, що суд наділений обов`язком самостійно встановити підставу для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням тих обставин, які наявні.

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином повідомленні про дату, місце та час судового засідання, однак до судового засідання не з`явились, заяв про відкладення не надавали, що у відповідності до ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, оцінивши доводи апеляційної скарги та відзиву, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 27.03.2020 року у справі №817/928/17 в контексті стадійності виконавчого провадження не в повній мірі стосується інституту повернення виконавчого провадження, а тому не є релівантним до виниклих відносин виходячи зі зміни змісту закону №1404-8 під триваючих правовідносин та наступних обставин.

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на примусовому виконанні у Другому Київському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебував виконавчий лист № 2-5058/11, виданий 18.04.2012 Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошової суми 114550,23 грн.

09.11.2012 державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, сторони повідомлені про відкриття виконавчого провадження за адресами, зазначеними у виконавчому документі.

Під час проведення виконавчих дій з метою забезпечення виконання вимог виконавчого документа постановою державного виконавця від 09.11.2012 накладений арешт на все належне ОСОБА_1 , 1959 р.н., ІПН НОМЕР_1 , майно, встановлена заборона на його відчуження. Відомості внесені до відповідних ресурсів.

31.03.2013 стягувачу було запропоновано провести авансування проведення виконавчих дій, пов`язаних з отриманням інформації щодо реєстрації за боржником нерухомого майна та виготовленням технічної документації.

У зв`язку з відсутністю відповіді стягувача щодо авансування, 11.10.2013 державним виконавцем Відділу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону станом на 11.10.2013) винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувану, оригінал виконавчого листа направлений до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», стягувану надано роз`яснення про можливість повторного звернення виконавчого документа до примусового виконання у встановлений чинним законодавством термін.

Крім того, на примусовому виконанні у Другому Київському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції виконавчого листа №520/5814/13-ц виданого 06.02.2014 Київським районним судом м.Одеси про стягнення з ОСОБА_1 , іпн НОМЕР_1 , на користь ПАТ КБ «Приват Банк» грошової суми 104647,79 грн. (АСВП№ 42452108).

20.02.2014 державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, сторони повідомленні про відкриття виконавчого провадження за адресами, зазначеними у виконавчому документі. Під час проведення виконавчих дій боржником було сплачено 125,00 грн, з яких 68,18 грн, боргу на користь стягувана, 50,00 грн - витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій, 6,82 грн - виконавчого збору за примусове виконання рішення суду. Іншого майна, належного боржнику, на яке можливо звернути стягнення для сплати боргу, виявлено не було.

08.09.2014 державним виконавцем Відділу па підставі п. 2 ч. 1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону станом на 11.10.2013) винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувану, оригінал виконавчого листа направлений до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», стягувачу надано роз`яснення про можливість повторного звернення виконавчого документа до примусового виконання у встановлений чинним законодавством термін.

Матеріали виконавчого провадження № 42452108 передані для подальшого зберігання до архіву, а в подальшому, на виконання наказу Міністерства юстиції України від 25.12.2008 № 2274/5 «Про затвердження Порядку роботу з документами в органах державної виконавчої служби», Положень порядку з діловодства в органах державної виконавчої служби та з метою забезпечення належного обліку передачі до архіву завершених проваджень, знищені через закінчення трирічного терміну їх зберігання.

Чинним законодавством встановлений вичерпний перелік підстав для зняття арешту з майна, викладений у статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

За даними Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Управління Міністерства юстиції (м. Одеса), що міститься в матеріалах справи, інформація про виконання перелічених рішень суду, їх скасування (визнання виконавчих листів № 2-5058/11 виданого 18.04.2012 та № 520/5814/13-ц виданого 06.02.2014 Київським районним судом м. Одеси, такими, що не підлягають виконанню) або зняття арешту з с майна ОСОБА_1 за рішенням суду до відділу виконавчої служби не надходила.

Згідно з частинами першою, другою статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження.

Згідно зі ст.1 Закону «Про виконавче провадження», виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

Відповідно до положень ст. 129 Конституції України, судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав. Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Процесуально-правовими підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема:

-видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню);

-коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню;

-видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа;

-помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката;

-пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Під іншими причинами, слід розуміти випадки, коли в апеляційному чи касаційному порядку або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами скасовано чи змінено рішення суду, а виконавчий лист ще не виконаний.

Виняток з цього правила становлять перелічені в статті 432 ЦПК України причини, якими може бути обумовлено невиконання рішення суду.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 січня 2023 року у справі № 824/2/22 (провадження № 61-9190ав22), у постанові від 16 січня 2018 року у справі № 755/15479/14-ц.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Суд першої інстанції вірно встановив, що матеріалами справи не підтверджується, що боржник (заявниця) виконала зобов`язання за кредитним договором; виконавчий лист був виданий на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.04.2012, яке не скасовано в апеляційному чи касаційному порядку; доказів дублювання виконавчого листа суду не надано, а також відсутні докази, підтверджуючи факт пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання, а навпаки за даними Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та згідно з наданими стягувачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заперечень, відомо, що виконавчий лист у період з жовтня 2013 року по теперішній час до примусового виконання повторно не пред`являвся.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 14.11.2011 задоволені позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», з ОСОБА_1 стягнута заборгованість за кредитним договором у розмірі 14350,53 доларів США, що на день ухвалення рішення становить 114550,23 грн.

Постановою Одеського апеляційного суду від 27.03.2012 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 14.11.2011 залишено без розгляду, рішення Київського районного суду міста Одеси від 14.11.2011 набрало законної сили. 18.04.2012 видано виконавчий лист № 2-5058/11.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст.4 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, з викладених представником заявника обставин та наданих документів, суд не вбачає підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, суд звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 16.01.2018 у справі №755/15479/14-ц зазначає: «Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 4 частини першої статті 49 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-ХІV«Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження.

Отже, навіть в разі виконання своїх зобов`язань боржником перед кредитором (позивачем, стягувачем), виконавче провадження повинно бути закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, а не шляхом визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

З огляду на вищевикладене, відсутні підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною заявника не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів зазначає, що звертаючись до суду з відповідною заявою саме заявник має довести та підтвердити наявність підстав (матеріальних чи процесуальних) для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Натомість в даному випадку заявником не надано жодних доказів наявності матеріальних підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а саме: доказів погашення заборгованості перед АТ КБ "ПриватБанк".

Не надано заявником також належних та допустимих доказів, які б свідчили про помилковість видачі виконавчого документа.

Твердження заявника щодо пропущення банком строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання не можуть бути підставою для визнання виконачого листа таким, що не підлягає виконанню.

Натомість правовими наслідками пред`явлення виконавчого листа до виконання поза межами встановленого строку виконання, в силу ч.4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", є повернення виконавчого документу.

Оскільки рішення суду боржником не виконано, а доказів зворотного останнім не надано, то підстав для задоволення заяви немає.

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом не спростовують висновки суду першої інстанції та зводяться до того, що наявність арешту, який не скасовано, є невиправданим втручанням у її право на мирне володіння майном.

Натомість в даному випадку питання арешту не є предметом заяви, з якою ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаної заяви та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення заяви.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 30 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 05.08.2025.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко