Справа № 490/2025/25
н/п 2/490/2235/2025
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Рябой Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Універсальна Товарна біржа "Нерухомість Н" про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

21.03.2025 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Універсальна Товарна біржа "Нерухомість Н" про визнання права власності на спадкове майно, у якій позивач просить суд визнати дійсним договір міни нерухомого майна №1, укладений 04.01.1996 року на універсальній Товарній біржі «Нерухомість Н» та зареєстрованого в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за №1 від 04.01.1996р., за яким ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 отримали у власність квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 , ОСОБА_4 отримали у власність квартиру АДРЕСА_2 . Також позивач просить визнати за ним право власності на 1/3 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог вказано, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_5 . Після його смерті залишилось спадкове майно, до складу якого увійшла, зокрема, і частка квартири АДРЕСА_1 . Зазначене нерухоме майно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі договору міни нерухомого майна №1, укладеного 04.01.1996 року між ними з однієї сторони та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з іншої сторони, на універсальній Товарній біржі «Нерухомість Н» та зареєстрованого в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за №1 від 04.01.1996р. Частки кожного з співвласників в договорі не визначено.

З метою оформлення своїх спадкових прав у встановлений законом строк спадкоємець ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Дворецької О.М. з відповідними документами. На підставі його заяви 26.10.2023р нотаріусом була заведена спадкова справа 87/2023 (номер у спадковому реєстрі №71461640).

В той же час листом №26/01-16 від 13.03.2025р. нотаріусом роз`яснено позивачу, що оскільки неможливо встановити склад спадкового майна після смерті ОСОБА_5 , а саме на яку частку квартири АДРЕСА_1 можливо видати свідоцтво, та через те, що спадкоємцем не надано належно оформлений правовстановлюючий документ на спадкове майно, видати свідоцтво про право на спадщину не є можливим, а отже для оформлення спадкових прав на вищевказану квартиру йому слід звернутись до суду з позовом про визнання договору міни дійсним та визначення за померлим, ОСОБА_5 , частки у праві власності на квартиру або визнання за ним, як спадкоємцем, права власності на визначену судом частку у праві власності на квартиру.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.03.2025 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

21.03.2025 року матеріали справи передано на розгляд судді.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 24.04.2025 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Миколаївської міської ради, третя особа, чка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Універсальна Товарна біржа "Нерухомість Н" про визнання права власності на спадкове майно, в частині вимог до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 28.04.2025 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Універсальна Товарна біржа "Нерухомість Н" про визнання права власності на спадкове майно. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження, почато підготовче провадження та призначено проведення підготовчого засідання.

09.05.2025 року від представника Миколаївської міської ради надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника, ухвалення рішення по справі відповідно до чинного законодавства України

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.06.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

27.06.2025 року відповідачка ОСОБА_2 надала до суду заяву про визнання позову та про розгляд справи за її відсутності.

19.08.2025 року представниця позивача надала до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його представниці, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

В судове засідання учасники справи не з`явилися.

Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 14.07.2023р Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса).

Після смерті ОСОБА_5 залишилось спадкове майно, до складу якого увійшла, зокрема, і частка квартири АДРЕСА_1 .

Зазначене нерухоме майно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі договору міни нерухомого майна №1, укладеного 04.01.1996 року між ними з однієї сторони та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з іншої сторони, на універсальній Товарній біржі «Нерухомість Н» та зареєстрованого в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за №1 від 04.01.1996р. Частки кожного з співвласників в договорі не визначено.

На виконання вимог діючої на той час статті 227 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року) 09.01.1996 року Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації здійснено реєстрацію вказаного договору за реєстровим №1312, про що свідчить реєстраційне посвідчення до документу про право особистої власності.

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майна вищевказана квартира не зареєстрована.

Відповідно до даних технічного паспорту, зазначена квартира має загальну площу 62,8 кв. м. та складається з трьох кімнат житловою площею 40,6 кв. м.

Згідно до копії висновку про вартість майна трикімнатної квартири АДРЕСА_1 (Додаток №1 до звіту) №110/02-25 від 27.02.2025 року, власниками згідно договору міни №1 від 04.01.1996 року, зазначені: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 (померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Згідно техпаспорта до складу входять такі приміщення: житлова кімната площею 10,3кв.м.; житлова кімната 12,7кв.м.; житлова кімната 17,6кв.м.; кухня 8,6кв.м.,ванна кімната 2,6кв.м.; вбиральня 0,9кв.м.; коридор 9,0кв.м.; вбудована шафа 1,1кв.м.; квартира обладнана лоджіями площею 4,7/2,5кв.м.; 3,4/1,7кв.м. Ринкова вартість об`єкта оцінки зазначена 319 840 (триста дев`ятнадцять тисяч вісімсот сорок) гривень, по курсу долала США на момент дати оцінки 27.02.2025 року - 41,6390 грн. за 1 долар.

На випадок своєї смерті ОСОБА_5 заповіт не залишив, тому спадкування здійснюється за законом.

У відповідності до положень ст.1261 ЦК України позивач є спадкоємцем першої черги по закону після смерті ОСОБА_5 як його син, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданим 18.10.1974р. Інших спадкоємців немає. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було розірвано заочним рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 14.01.2020р, справа №490/7599/19.

З метою оформлення своїх спадкових прав у встановлений законом строк спадкоємець ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Дворецької О.М. з відповідними документами. На підставі його заяви 26.10.2023р нотаріусом була заведена спадкова справа 87/2023 (номер у спадковому реєстрі №71461640).

Нотаріусом було видано позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька на частину спадкового майна, а саме на земельну ділянку площею 7,9519 га, що знаходиться в межах території Маловоднянської сільської ради Долинського району Кіровоградської області (свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.02.2024р за №196), садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.02.2024 №194), земельну ділянку площею 0.0764га, що знаходиться за тією ж адресою (свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.02.2024 №195).

В той же час листом №26/01-16 від 13.03.2025р. нотаріусом роз`яснено позивачу, що оскільки неможливо встановити склад спадкового майна після смерті ОСОБА_5 , а саме на яку частку квартири АДРЕСА_1 можливо видати свідоцтво, та через те, що спадкоємцем не надано належно оформлений правовстановлюючий документ на спадкове майно, видати свідоцтво про право на спадщину не є можливим, а отже для оформлення спадкових прав на вищевказану квартиру йому слід звернутись до суду з позовом про визнання договору міни дійсним та визначення за померлим, ОСОБА_5 , частки у праві власності на квартиру або визнання за ним, як спадкоємцем, права власності на визначену судом частку у праві власності на квартиру.

Отже, на даний час позивач позбавлений можливості оформити свої спадкові права на вищевказане спадкове майно після смерті батька в позасудовому порядку через невідповідність правовстановлюючого документа вимогам закону, а також невизначеності частки спадкодавця у праві власності, за такого він змушений звернутись за захистом своїх прав до суду.

Відповідно до ст. 5 ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Вказаний договір міни нерухомого майна укладено 04.01.1996р, тобто під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР) в статтях 241, 242 якого зазначено, що кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. До договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін.

Згідно зі ст. 241 ЦК УРСР 1963 року за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Договір міни, в якому однією або обома сторонами є державні організації, може бути укладений лише у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Статтею 242 вказаного вище Кодексу передбачалося, що до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін.

У відповідності з ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (ст. 128 ЦК України (у редакції 1963 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 45, ст. 47 ЦК України (у редакції 1963 року) недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

Згідно з ч.2 ст.12 Закону України «Про власність» громадянин набуває права власності, зокрема, на майно, одержане внаслідок укладення угод, не заборонених законом.

Отже, набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт.

В ст. 227 ЦК УРСР передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Крім того відповідно до п.49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 року і чинної на момент укладення договору між сторонами, договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі є документом, що підтверджує право власності на жилий будинок, що відчужується.

Відповідно ч. 2 ст. 220 ЦК України (в редакції 1996року), якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно з ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР та пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною.

З огляду на те, що на момент укладення Договору №1 міни нерухомого майна від 04.01.1996р сторони ухилилися від його нотаріального посвідчення, а один із набувачів згодом помер, то на теперішній час у позивача наявні перешкоди у реалізації своїх спадкових прав відносно даного нерухомого майна.

Договір міни нерухомого майна підписаний сторонами власноручно. На теперішній час ніхто із сторін ніяких вимог, щодо порушення їх прав, не заявив, ніякого спору, з цих питань, у сторін не виникло. Сторони договору міни нерухомого майна домовилися щодо усіх його істотних умов і відбулося повне його виконання, що є підставою для визнання дійсним договору міни в судовому порядку.

Під час вчинення правочину всі дії сторін договору були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, усі Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме обмін квартирами, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1996 році.

Отже, сторони виконали всі умови договору міни нерухомого майна, у результаті яких наступили юридичні наслідки, а саме сторони обмінялись нерухомим майном.

Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що норми ч. 2ст. 220 ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Наразі правочини, щодо купівлі-продажу нерухомості, підлягають державній реєстрації. Не зважаючи на це застереження, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки норми про державну реєстрацію правочинів, щодо відчуження нерухомості, введені в дію ЦК України 2003 року. На час укладення спірної угоди, вимоги щодо реєстрації правочинів не були чинними.

Крім того, в той час діяли норми, які передбачали суто реєстрацію нерухомого майна, що станом на день подання позову сторонами виконано.

Відповідно до абз. 3 та 4 п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

При цьому, суд зазначає, що здійснивши державну реєстрацію на підставі договору міни нерухомого майна №1, Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 09.01.1996 року №1312, держава цим самим визнала їх право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , як таке, що виникло на не заборонених законом підставах.

З пункту 12 змісту договору міни №1 від 04.01.1996 року вбачається, що даний договір у відповідності до вимог ст.15 Закону України «Про товарну біржу», подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає.

Це свідчить про те, що при купівлі-продажу частини будинку ні покупець, ні продавець не знали про необхідність нотаріального посвідчення такого договору.

У Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього Закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржи.

Частиною 3статті 334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає в набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З огляду на зазначене, суд вважає, що сторони виконали умови договору міни, договір відповідно до ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР був зареєстрований в БТІ у передбаченому законом порядку, угода з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, сторонами досягнуто згоди зі всіх його істотних умов, таким ОСОБА_5 (померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набули право власності на домоволодіння, тому, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання дійсним договорур міни нерухомого майна №1, укладеного 04.01.1996року на універсальній Товарній біржі «Нерухомість Н» та зареєстрованого в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за №1 від 04.01.1996р., відповідно до якого ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 отримали у власність квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 , ОСОБА_4 отримали у власність квартиру АДРЕСА_2 та наявність підстав для їх задоволення з метою розпорядження позивачем належним їй майном та оформлення спадкових прав.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частиною 1 статті 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно із положеннями ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено між ними або законом.

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України право власності припиняється після смерті власника. Тому поділ майна, чи визнання за померлими права власності неможливий. А як роз`яснено в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (ч. 2 ст. 370, ч. 2 ст. 372 ЦК України). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Таким чином, діючим законодавством встановлюється презумпція рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

За життя спадкодавця між співвласниками не виникало спору щодо часток у праві спільної сумісної власності, а також не було укладено договору про встановлення часток, отже частки кожного співвласника у спільній сумісній власності на квартиру слід вважати рівними та такими, що становлять по 1/3 частці.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 361/1699/20-ц від 28.10.2022 зазначено, що подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.

Згідно з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 521/19609/16-ц від 30.06.2020 для оформлення права на спадщину та видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину у вигляді нерухомого майна (квартири) спадкоємець повинен надати нотаріусу оригінал правовстановлюючого документа, який підтверджує, що на момент смерті спадкодавцю належала ця нерухомість (квартира).

ОСОБА_1 як спадкоємець першої черги за законом після смерті батька ОСОБА_5 прийняв спадщину в межах встановленого законодавством 6-ти місячного строку, але йому приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Дворецькою О.М.. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки правовстановлюючий документ на спадкове майно нотаріально не посвідчений, а також не визначено яка саме частка у праві спільної власності належала спадкодавцю.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 22 Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування » свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Аналіз норм цієї статті дає підстави для висновку, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.

Право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцям свідоцтва про право на спадщину, даний спір підлягає розгляду в судовому порядку, оскільки іншим шляхом його вирішити не можливо.

Тобто, звернення до суду може мати місце в разі відмови нотаріусом у видачі свідоцтва з таких підстав, які унеможливлюють його видачу, оскільки підстави нотаріальної відмови не можуть бути усунуті спадкоємцями.

У постанові від 14.08.2024 Верховний Суд (справа №522/3974/20) зробив висновок, що визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству. Тому обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Натомість належним способом захисту порушеного права позивача в такому випадку є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) вказано, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 19.01.2022 року у справі №280/4/18.

За приписами ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

В зв`язку з відмовою у реєстрації права власності на нерухоме майно в установленому законодавством порядку через вищевказані обставини, позивач позбавлений можливості захистити своє право власності в інший спосіб, за таких обставин, оскільки позивач зі свого боку вжив усіх необхідних та передбачених законом заходів для реалізації своїх прав, інші способи захисту виявились неможливими, вимоги позивача про визнання права власності на частину будинку підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на наведене вище, суд вважає, що вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/3 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 є обгрунтованими та доведені належними доказами.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4-5,12-13, 19, 43, 49, 76-81, 247, 258, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_6 ), Миколаївської міської ради (, адреса: 54001 м.Миколаїв, вул..Адміральська, 20), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Універсальна Товарна біржа "Нерухомість Н" (, адреса: 54001, м. Миколаїв, вул. Марка Кропивницького (Потьомкінська), буд., 51) про визнання права власності на спадкове майно, задовольнити.

Визнати дійсним договір міни нерухомого майна №1, укладений 04.01.1996 року на універсальній Товарній біржі «Нерухомість Н» та зареєстрований в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за №1 від 04.01.1996р., відповідно до якого ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 отримали у власність квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 , ОСОБА_4 отримали у власність квартиру АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Саламатін