Справа №: 343/1558/25
Провадження №: 2-з/343/9/25
У Х В А Л А

про забезпечення позову

15 серпня 2025 року м. Долина

Суддя Долинського районного суду Івано-Франківської області Тураш В. А.

розглянувши заяву адвоката Креховецької Надії Михайлівни подану в інтересах позивачки ОСОБА_1 про забезпечення позову -

В С Т А Н О В И В :

В Долинський районний суд Івано-Франківської області 14.08.2025 поступила позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 15.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 343/1558/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Призначено підготовче судове засідання у приміщенні Долинського районного суду Івано-Франківської області, м.Долина вул. Обліски 115, Івано-Франківської області на 08 вересня 2025року о 09.15 год., у залі судового засідання № 3.

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Креховецька Надія Миколаївна 14.08.2025, подала заяву про забезпечення позову, в якій просить:

постановити ухвалу, якою накласти заборону ОСОБА_2 на відчуження колісного транспортного засобу Ford Mondeo, універсал-В, 2011 року випуску, об`єм двигуна 1997 см. куб., номерний знак НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер кузова VIN НОМЕР_2 ;

постановити ухвалу, якою накласти заборону ОСОБА_2 на відчуження колісного транспортного засобу Shkoda Fabia, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер кузова VIN НОМЕР_4 .

Дану заяву мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 , виданого 05.10.2015 виконкомом Гошівської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області, актовий запис № 7, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області, ухваленого 05.08.2025 по справі № 343/1062/25 шлюб позивачки та відповідача розірваний.

За час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали спільне сумісне майно подружжя, зокрема серед якого:

транспортний засіб Ford Mondeo, 2011 року випуску, об`єм двигуна 1997 см. куб., номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 в ТСЦ № 2642 РСЦ ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях 22.12.2020;

транспортний засіб Shkoda Fabia, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_6 та який знаходиться на території Чеської Республіки.

Відповідно, ОСОБА_1 пред`являє до ОСОБА_2 позов про розподіл спільної сумісної власності подружжя.

Заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 подає у зв`язку із тим, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити, утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду про поділ майна подружжя, оскільки спірне майно може бути виведено зі спільної сумісної власності подружжя шляхом відчуження третім особам.

За час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали у 2020 році колісний транспортний засіб марки Ford Mondeo, універсал-В, 2011 року випуску, об`єм двигуна 1997 см. куб., номерний знак НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер кузова VIN НОМЕР_2 .

Відповідно до обліків Реєстру, станом на 23.07.2025, на ім`я ОСОБА_2 в ТСЦ № 2642 РСЦ ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях 22.12.2020 зареєстрований транспортний засіб Ford Mondeo, 2011 року випуску, об`єм двигуна 1997 см. куб., номерний знак НОМЕР_1 та колісний транспортний засіб Shkoda Fabia, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер шассі (кузова рами) НОМЕР_4 , який зареєстрований на ОСОБА_2 .

Враховуючи, що спірне майно за датою його первісного набуття має ознаки спільного сумісного як набутого у шлюбі, і не вирішуючи наперед обґрунтованості заявлених позовних вимог, а виходячи виключно з того, що у разі задоволення позову про визнання за позивачем права власності на частку спільного сумісного майна у запропонований позивачем спосіб поділу, захист порушеного права таким рішенням може стати неефективним у разі відчуження відповідачем такого майна на користь третіх осіб, порушені права позивача вимагатимуть додаткового захисту, а виконання такого рішення буде суттєво ускладненим.

Крім того, враховуючи, що зміна власника майна ускладнить розгляд справи і може призвести до збільшення кола учасників справи, то з метою фіксації правового статусу спірного майна (реєстрації прав на нього) і осіб, що мають до нього відношення, дійсно є доцільним вжиття заходу забезпечення позову у вигляді арешту такого майна протягом розгляду справи по суті.

Також, слід зазначити, що ОСОБА_2 заявляв ОСОБА_1 , з її слів, що він перереєстрував цей ТЗ на свого брата, однак станом на сьогодні це виявилося неправдою, але у найближчому майбутньому він може це справді здійснити.

Таким чином, з урахуванням вказаних ОСОБА_1 дій ОСОБА_2 , направлених на відчуження майна, прохання вжити захід забезпечення позову у вигляді заборони відчуження спірного майна є обґрунтованим і вжиття такого заходу є необхідним.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява представника позивачки про забезпечення позову підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до положень ч.ч.1-2 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського

судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Ч.1 ст. 151 ЦПК України передбачає, що заява про забезпечення позову повинна містити: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду.

Згідно з ч.ч.6,7 ст. 153 ЦПК України, залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановлені зазначеної відповідальності слід врахувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд може брати до уваги інтереси не тільки позивача, та й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Ч. 10 вказаної постанови передбачено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Аналіз наведених норм діючого законодавства призводить до висновку, що забезпечення позову можливе лише при наявності між сторонами спору та наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.

Водночас, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів та, вживаючи заходи забезпечення позову, слід враховувати, що такими заходами не повинні порушуватися права осіб, що не є учасниками справи, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26.09.2019 у справі №904/1417/19, від 26.10.2020 у справі №907/477/20 та від 09.07.2021 у справі №910/6825/20.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен, чиї права та свободи, визнанні в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

При цьому обґрунтування необхідності забезпечення позову покладається саме на заявника та полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення його законних вимог.

Верховний Суд у постановах від 25.09.2020 у справі № 925/77/20, від 13.01.2020 по справі № 922/2163/17, від 03.04.2020 по справі № 904/4511/19 дійшов відповідного правового висновку та зазначив, що обов`язок доказування наявності обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття заходів забезпечення можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову, покладається саме на заявника.

При розгляді питань про забезпечення позову цивільний процесуальний закон не зобов`язує перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

З наданих до суду матеріалів убачається, що 14 серпня 2025 року до Долинського районного сулу Івано-Франківської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позивачка просить ухвалити рішення, яким:

визнати рухоме майно колісний транспортний засіб Ford Mondeo, 2011 року випуску, об`єм двигуна 1997 см. куб., номерний знак НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер кузова VIN НОМЕР_2 вартістю 317607,00 грн спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

визнати рухоме майно колісний транспортний засіб Shkoda Fabia, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер кузова VIN НОМЕР_4 вартістю 90141,00грн спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 ;

розділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 , колісний транспортний засіб Ford Mondeo, 2011 року випуску, об`єм двигуна 1997 см. куб., номерний знак НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер кузова VIN НОМЕР_2 вартістю 317607,00 грн та колісний транспортний засіб Shkoda Fabia, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер кузова VIN НОМЕР_4 вартістю 90141,00грн;

стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , грошову компенсацію 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя - колісний транспортний засіб Ford Mondeo, 2011 року випуску, об`єм двигуна 1997 см. куб., номерний знак НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер кузова VIN НОМЕР_2 в сумі 158803,50 грн;

стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , грошову компенсацію 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя - колісний транспортний засіб Shkoda Fabia, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер кузова VIN НОМЕР_4 в сумі 45070,50 грн;

судові витрати по справі стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

З урахуванням викладених заявником обставин та доказів, які надані заявником на підтвердження вимог, суд приходить до висновку, що між сторонами існує спір з приводу поділу майна, яке, згідно з твердженням позивачки, було набуто ними під час перебування у шлюбі.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане нею чи ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Ч. 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Дослідивши подану позовну заяву та додані до неї документи, враховуючи , що предметом спору є поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме: транспортного засобу Ford Mondeo, 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 та транспортного засобу Shkoda Fabia, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , суд дійшов висновку, що поза розумним сумнівом, за час розгляду справи ОСОБА_2 може відчужити зареєстровані за ним автомобілі марки " Ford Mondeo, 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 та Shkoda Fabia, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , а тому невжиття такого заходу забезпечення позову як накладення заборони на відчуження вказаних автомобілів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів ОСОБА_1 , за захистом яких вона звернулася, у разі задоволення позову.

Такий спосіб забезпечення позову передбачений законом, є співмірним заявленим позовним вимогам і його невжиття дійсно може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, що в свою чергу призведе до неможливості захисту законних інтересів позивачки, поновлення її порушеного права в майбутньому у випадку задоволення її позовних вимог.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «Антріш проти Франції» (Hentrich v. France)» від 22 вересня 1994 року, серія А № 296-А, пункт 42, та «Кушоглу проти Болгарії» 10 травня 2007 року, заява № 48191/99, підпункти 4962). Будь-яке втручання державного органу у права осіб повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, пункти 69, 73, серія A № 52).

Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції регламентує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року зазначено, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, має забезпечити «справедливу рівність» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою.

Разом із тим, застосування заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірне рухоме майно , не порушить прав та охоронюваних законом інтересів відповідача у справі, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, чи інших осіб, що не є учасниками даного судового процесу, не призведе до втручання у звичайну діяльність учасників судового процесу, а

лише запровадить тимчасові обмеження щодо розпорядження рухомим майном, що дозволить створити належні умови для запобігання перешкод у виконанні рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення заяви про забезпечення позову.

Відповідно до ч.1 ст. 157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

На підставі викладеного ст. ст. 149, 150, 153 ЦПК України, та керуючись ст.ст. 260, 261 ЦПК України, суд-

П О С Т А Н О В И В :

заяву адвоката Креховецької Надії Михайлівни подану в інтересах позивачки ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволити .

Встановити заборону на відчуження на зареєстрований за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_7 ) автомобіль марки Ford Mondeo, універсал-В, 2011 року випуску, об`єм двигуна 1997 см. куб., номерний знак НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер кузова VIN НОМЕР_2 .

Встановити заборону на відчуження на зареєстрований за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_7 ) автомобіль марки Shkoda Fabia, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер кузова VIN НОМЕР_4 .

На підставі ч. 1 ст. 157 ЦПК України ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Ухвалу суду про забезпечення позову може бути оскаржено.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів після отримання її копії до Івано-Франківського апеляційного суду.

Копію даної ухвали направити позивачці й відповідачу для відома та до Територіального сервісного центру №2642 РСЦ ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях (вул.Данила Апостола,11, м.Львів, 79040) для виконання.

Суддя: Тураш В.А.