ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 401/2276/23

провадження № 61-3693св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , в інтересах якої діє приватний виконавець виконавчого округу Кіровоградської області Роткевич Ірина Вікторівна,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє їх представник - адвокат Федик Остап Романович, на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 жовтня 2024 року у складі судді Мельничик Ю. С. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 26 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Карпенка О. Л., Дуковського О. Л., Чельник О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року приватний виконавець виконавчого округу Кіровоградської області Роткевич І. В., діючи в інтересах стягувача у виконавчому провадженні № 71264828 ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину щодо майна боржника.

В обґрунтування позову посилався на те, що постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 27 жовтня 2021 року у справі № 524/9926/21 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та встановлено, що 16 жовтня 2021 року ОСОБА_2 порушив правила дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортного засобу - автомобіля TOYOTA RAV-4, який належить на праві власності ОСОБА_1 .

29 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування завданої майнової і моральної шкоди.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15 вересня 2022 року у справі № 524/10199/21 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто на відшкодування матеріальної шкоди - 509 239,03 грн, на відшкодування моральної шкоди - 2 000 грн, а також витрати на проведення автотоварознавчої експертизи у розмірі 2 500 грн, вартість витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5 000 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 5 417,40 грн (справа № 524/10199/21).

На виконання вказаного судового рішення Автозаводським районним судом м. Кременчука видано виконавчий лист № 524/10199/21 від 03 березня 2023 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди і судових витрат на загальну суму 519 769,59 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Роткевич І. В. від 13 березня 2023 року відкрито виконавче провадження № 71264828 з примусового виконання цього виконавчого листа.

Під час перевірки майнового стану боржника ОСОБА_2 приватний виконавець встановив, що зазначеній особі на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 .

Також було встановлено, що 02 листопада 2021 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 02 листопада 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Бабенко В. М., здійснив відчуження вказаної квартири своїй дружині ОСОБА_3 .

У відповідності до зазначеного договору дарування та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 61314553 приватний нотаріус Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Бабенко В. М. зареєстрував за ОСОБА_3 право власності на вказану квартиру.

Іншого майна, на яке можна звернути стягнення для виконання рішення суду, боржник не має. При цьому звернення стягнення на його заробітну плату забезпечує стягнення щомісячно лише 1 841,84 грн.

За таких умов рішення суду може бути виконано не раніше ніж за 23 роки.

Вважає, що ОСОБА_2 , передбачаючи настання для себе негативних наслідків, маючи намір на уникнення майнової відповідальності, діючи недобросовісно, зловживаючи своїми правами на шкоду інтересів кредитора ОСОБА_1 , безоплатно відчужив своє єдине майно (квартиру) дружині ОСОБА_2 .

Посилаючись на викладені обставини, заявник просив суд визнати недійсним договір дарування квартири від 02листопада 2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Бабенко В. М.та зареєстровано в реєстрі за № 2588,тана підставі якого проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 (номер відомостей про речове право: 44800893).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 жовтня 2024 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 02 листопада 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та який посвідчено приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Бабенко В. М. і зареєстрований в реєстрі за №2588.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що на момент укладення договорударування квартирина користь своєї дружини ОСОБА_4 був обізнаний про наявність невиплаченої ним суми матеріальної шкоди та про ініціювання кредитором ОСОБА_1 судового спору про стягнення матеріальної та моральної шкоди, а тому міг передбачати негативні для себе наслідки задоволення цих позовних вимог.

Суд вважав, що оспорюваний правочин був укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно ОСОБА_2 , тобто всупереч інтересам позивачки, що є підставою для визнання його недійсним.

При цьому урахував, що після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Крім цього, зазначив, що майно відчужене на підставі безоплатного договору на користь фізичної особи, яка є близькою особою, а саме дружиною боржника.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 26 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 , ОСОБА_6 залишено без задоволення, а рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30жовтня 2024 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах яких діє їх представник - адвокат Федик О. Р., 21 березня2025 року в системі «Електронний суд» звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 жовтня 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 26 лютого 2025 року.

В касаційній скарзі заявники просять скасувати вказані судові рішення, посилаючись на те, що судами попередніх інстанцій оскаржені судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, а також на відсутність правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

21 травня 2025 року від ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшов відзив, у якому позивачка просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2025 року відкрито касаційне провадження за вказаною вище касаційною скаргою, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції та зупинено дію оскаржуваних судових рішень.

26 травня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що 16 жовтня 2021 року близько 19:05 у м. Кременчук Полтавської області на нерегульованому перехресті вул. Троїцька та вул. 29 Вересня водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «RENAULT MEGANE SCENIC» р.н. НОМЕР_1 , не виконав вимоги дорожнього знаку 2.1, не надав переваги в русі, здійснив зіткнення з автомобілем «TOYOTA RAV-4» р.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_7 . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушив п. 16.1 ПДР України, вчинивши адміністративне правопорушення передбачене статтею 124 КУпАП (постанова Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 жовтня 2021 року у справі № 524/9926/21).

Власником автомобіля марки «Toyota RAV-4 Hybrid» р.н. НОМЕР_2 є позивачка ОСОБА_1 .

Згідно з експертним висновком автотоварознавчого дослідження № 212 від 18 жовтня 2021 року, складеним судовим експертом Сумцовим С. С., вартість матеріальних збитків, завданих власнику автомобіля «TOYOTA RAV-4 Hybrid» р.н. НОМЕР_2 внаслідок ДТП, яке сталось 16 жовтня 2021 року, з урахуванням втрати товарної вартості складає 639 239,03 грн.

29 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Автозаводського районного суду м. Кременчука з позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

02 листопада 2021 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Бабенко В. М., здійснив відчуження належної йому на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 109), на користь своєї дружини ОСОБА_3 .

На підставі вказаного договору дарування та згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 61314553 приватний нотаріус Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Бабенко В. М. зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 (номер відомостей про речове право: 44800893).

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15 вересня 2022 року у справі № 524/10199/21, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 23 січня 2023 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди у розмірі - 509 239,03 грн, відшкодування моральної шкоди у розмірі - 2 000,00 грн, відшкодування витрат на оплату висновку експерта за проведення автотоварознавчої експертизи - 2 500,00 грн, вартості витрат на професійну правничу допомогу - 5 000,00 грн, а також витрати зі сплати судового збору - 5 417,40 грн.

03 березня 2023 року Автозаводський районний суд м. Кременчука видав виконавчий лист у справі № 524/10199/199, який в подальшому стягувачка ОСОБА_1 пред`явила до виконання приватному виконавцю виконавчого округу Кіровоградської області Роткевич І. В., який постановою від 13 березня 2023 року відкрив виконавче провадження № 71264828, у якому ОСОБА_2 є боржником.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15 вересня 2022 року у справі № 524/10199/21 не виконане, у ОСОБА_2 відсутнє рухоме та нерухоме майно, на яке може бути накладено стягнення.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів віднесено визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частиною першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, виходячи зі змісту статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (див. пункт 53 постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, постанови Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16).

Частинами першою, другою статті 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У справі, яка переглядається, приватний виконавець округу Кіровоградської області Роткевич І. В., діючи на підставі частини другої статті 4, частини четвертої статті 42 ЦПК України, звернувся до суду за захистом інтересів стягувача у виконавчому провадженні № 71264828 ОСОБА_1 на належне виконання остаточного рішення суду у справі № 524/10199/21, яким з боржника у деліктному зобов`язанні ОСОБА_2 на користь останньої стягнуто грошову компенсацію за завдану майнову і моральну шкоду та судові витрати.

При цьому, обґрунтовуючи позов, заявник вказував, що інтереси стягувачки порушені внаслідок недобросовісної поведінки боржника ОСОБА_2 , який безоплатно відчужив близькій особі єдине своє майно, на яке можливо було звернути стягнення, що істотно утруднює виконання рішення.

За пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.

Наведені висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18 та від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18.

У постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 182/2214/16-ц Верховним Судом зроблено висновок, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.

Суд звертає увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц про те, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Аналогічний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 та від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, встановлено, що постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 жовтня 2021 року (набрала законної сили 08 листопада 2021 року) у справі № 524/9926/21 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850,00 грн на користь держави.

Зі змісту указаної постанови вбачається, що 16 жовтня 2021 року близько 19:05 у м. Кременчук Полтавської області на нерегульованому перехресті вул. Троїцька та вул. 29 Вересня водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «RENAULT MEGANE SCENIC» р.н. НОМЕР_1 , не виконав вимоги дорожнього знаку 2.1, не надав переваги в русі, здійснив зіткнення з автомобілем «TOYOTA RAV-4» р.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_7 .У судовому засіданні ОСОБА_2 вину визнав.

29 жовтня 2021 року ОСОБА_1 , яка є власником автомобіля марки «Toyota RAV-4 Hybrid» р.н. НОМЕР_2 , який зазнав механічних пошкоджень у ДТП, звернулась до Автозаводського районного суду м. Кременчука з позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП (справа № 524/10199/21).

02 листопада 2021 року, ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Бабенко В. М., здійснив відчуження належної йому на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 .

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15 вересня 2022 року у справі № 524/10199/21, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 23 січня 2023 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди у розмірі - 509 239,03 грн, відшкодування моральної шкоди у розмірі - 2 000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 500,00 грн витрат на оплату висновку експерта за проведення автотоварознавчої експертизи та 5 000,00 грн вартості витрат на професійну правничу допомогу, а також витрати зі сплати судового збору - 5 417,40 грн.

Указане рішення суду боржником не виконане.

Встановлено, що подарована квартира була єдиним активом ОСОБА_2 , інше рухоме чи нерухоме майно, на яке може бути накладено стягнення, у нього відсутнє.

З огляду на викладене, установивши, що відповідач ОСОБА_2 , маючи невиконане зобов`язання з відшкодування шкоди перед ОСОБА_1 , через декілька днів після вчинення ДТП, розуміючи настання для нього негативних цивільно-правових наслідків за вчинене правопорушення, за безоплатним договором (нотаріально посвідченим договором дарування), укладеним з близькою особою (дружиною), відчужив квартиру АДРЕСА_1 , яка була його єдиним активом, а іншого майна, за рахунок якого він може у повній мірі відповідати за своїми зобов`язаннями перед позивачкою не має, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав, передбачених положеннями статті 234 ЦК України, для визнання договору дарування недійсним, оскільки укладення такого договору відбулося на шкоду правам та інтересам кредитора ОСОБА_1 та з метою уникнення звернення стягнення на його майно.

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що станом на момент вчинення оспорюваного правочину не існувало такого, що набрало законної сили судового рішення, яке б встановило обов`язок ОСОБА_2 відшкодувати заподіяну шкоду ОСОБА_1 , а відповідний обов`язок у нього перед позивачкою виник лише 23 листопада 2023 року, тобто з дати набрання законної сили рішення суду у справі № 524/10199/21, колегія суддів Верховного Суду відхиляє, оскільки підставою виникнення в особи, яка завдала шкоди, обов`язку її відшкодувати є факт заподіяння такої шкоди, а не факт набрання законної сили рішення суду про стягнення відшкодування.

Посилання заявника, як на підставу касаційного оскарження, на відсутність висновку Верховного Судущодопитання питання застосування норми права у подібних правовідносинах є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки Верховний Суд неодноразово висловлював подібні за змістом висновки, зокрема у вказаних вище постановах.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального

і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2025 року було зупинено дію рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 жовтня 2024 року, залишеного без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 26 лютого 2025 року, до закінчення касаційного провадження, дія цього рішення, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України, підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє їх представник - адвокат Федик Остап Романович, залишити без задоволення.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 жовтня 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 26 лютого 2025 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 жовтня 2024 року, залишеного без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 26 лютого 2025 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов