ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року

м. Київ

Справа № 514/1346/16-ц

Провадження № 61-3886св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ситнік О. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іванової Ганни Степанівни на заочне рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 26 січня 2017 року в складі судді Тончевої Н. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2025 рокув складі колегії суддів Комлевої О. С., Вадовської Л. М., Сегеди С. М.,

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області, про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дітей та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив позбавити батьківських прав ОСОБА_1 щодо малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; визначити місце проживання дітей зі ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він перебував у шлюбі зі ОСОБА_1 , який розірвано рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 20 січня 2015 року.

Із часу розірвання шлюбу діти проживають з позивачем у буд. АДРЕСА_1 , де створені усі необхідні умови для проживання, виховання, навчання та розвитку дітей.

Після припинення шлюбних відносин ОСОБА_1 виїхала до м. Одеси, довготривалий час дітей не навідувала, не телефонувала, не піклувалась, матеріально та морально не допомагала, не цікавилась їх життям та здоров`ям, не приймала участі у їх вихованні та розвитку.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

26 січня 2017 року заочним рішенням Тарутинського районного суду Одеської області позов ОСОБА_2 задоволено. Позбавлено батьківських прав ОСОБА_1 щодо малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Визначено місце проживання дітей зі ОСОБА_2

18 лютого 2025 року постановою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Заочне рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 26 січня 2017 року залишено без змін.

Задовольняючи позов, суди керувалися тим, що, оцінивши досліджені докази, враховуючи вік дітей, те, що діти весь час після розлучення проживають з батьком, його характеристику та ставлення до дітей, позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав щодо дітей та визначення їх місця проживання батьком є доцільним та відповідає їх найкращим інтересам.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

25 березня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Іванова Г. С. через систему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 26 січня 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 , у якій просить їх скасувати в цій частині та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

На обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження судових рішень особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду:

- від 06 березня 2024 року в справі № 755/4205/14, про те, що оголошення у пресі не є належним способом виклику особи в судове засідання в разі злісного ухилення від явки, чи умисного неотримання судової повістки або коли вона деякий час дійсно відсутня за місцем проживання (чи роботи) за будь-яких причин (відрядження, хвороба, знаходження на заробітках тощо), - такий виклик здійснюється лише у разі, коли фактичне місце проживання або місцезнаходження особи невідоме;

- від 18 грудня 2018 року в справі № 761/5894/17, про те, що суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звернення до суду;

- від 15 вересня 2020 року в справі № 537/2238/18, про те, що несплата аліментів та наявність заборгованості зі сплати аліментів сама собою не є підставою для позбавлення матері батьківських прав;

- від 02 жовтня 2019 року в справі № 461/7387/16, про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку;

- від 11 березня 2020 року в справі № 638/16622/17, про те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини в діях батьків.

- від 29 квітня 2020 року в справі № 522/10703/18, про те, що під час вирішення судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні;

- від 24 липня 2024 року в справі № 646/857/18,про те, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні.

Вважає, що суд першої інстанції грубо порушив право відповідачки на ефективний захист, оскільки ні копію позовної заяви, ні судові повістки вона не отримувала, а повідомлення через оголошення в друкованих засобах масової інформації не забезпечило її реальної обізнаності про процес.

Послалася на те, що достатніх доказів на підтвердження винної умисної поведінки матері або її байдужого ставлення до дітей, матеріали справи не містять, як не містять і спричинення будь-якої шкоди матір`ю своїм дітям.

Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав ухвалений без заслуховування думки матері, документи, на підставі яких орган опіки та піклування прийняв своє рішення відсутні, а отже відповідний висновок є необґрунтованим.

Апеляційний суд достатньо дослідив докази, подані відповідачкою до суду апеляційної інстанції, зокрема, докази її хвороби та виїзду за кордон, довідки навчальних закладів про характеристику матері, чим порушив принцип змагальності сторін.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_6 - адвокат Малик О. В. зазначив, що перебування відповідачки на стаціонарному лікуванні протягом 2014-2015 років не спростовує її ухилення від виконання батьківських обов`язків, оскільки з позовом до суду про позбавлення батьківських прав позивач звернувся через рік після закінчення її лікування. Жодних доказів на придбання дітям ліків, одягу та подарунків відповідачка не надала. Заборгованість зі сплати аліментів була погашена нею лише в 2025 році.

У відповіді на відзив представник ОСОБА_1 - адвокат Іванова Г. С. вказала, що захворювання відповідачки є тяжким, з високим ризиком рецидивування, і у зв`язку з ускладненням хвороби вона була вимушена виїхати за кордон на лікування. Згідно з актом обстеження умов відповідачкою створено всі необхідні умови для проживання дітей. Факт бажання матері брати участь у вихованні та розвитку дітей підтверджує її звернення до комісії з питань захисту прав дітей про визнання часу зустрічей з дітьми. Висновок психолога про те, що діти мають більш тісний зв`язок з батьком, є неналежним доказом, оскільки діти останнім часом проживають з батьком і знаходяться під його впливом, що могло суттєво вплинути на відповіді та поведінку дітей.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

18 листопада 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_4 в сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - дочка ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 9-11).

20 січня 2015 року рішенням Тарутинського районного суду Одеської області шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний (т. 1, а. с. 12).

Згідно з виконавчим листом, виданим 17 лютого 2015 року Тарутинським районним судом Одеської області, зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в розмірі 600,00 грн на кожну дитину щомісячно, починаючи з дня подання позову та до досягнення дітьми повноліття (т. 1, а. с. 13).

Із довідки Тарутинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 19 жовтня 2016 року № 3106 вбачається, що ОСОБА_2 за виконавчим листом аліменти не отримував (т. 1, а. с. 14).

Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області від 23 квітня 2015 року № 4 за заявою ОСОБА_1 їй визначено часи відвідування дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за згодою батька в такі дні: кожного другого та четвертого тижня місяця в понеділок та вівторок (т. 1, а. с. 36).

Із 22 вересня до 06 жовтня 2015 року ОСОБА_5 знаходилася на стаціонарному лікуванні у Комунальному некомерційному підприємстві «Міська клінічна лікарня № 10» Одеської міської ради (т. 1, а. с. 161), перебувала за кордоном з жовтня 2016 року (а.с. 157 т. 1).

Висновком Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області від 21 листопада 2016 року № 01/01-12/1532 визнано за доцільне позбавити ОСОБА_1 батьківських прав щодо її малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1, а. с. 46).

Із виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААВ № 847202 встановлено, що ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем (т. 1, а. с. 20).

Згідно з довідкою Арцизької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області від 20 жовтня 2016 року № 2167 ОСОБА_2 за період з 01 січня до 30 вересня 2016 року отримав виручку від реалізації товарів у розмірі 29 250,00 грн (а. с. 22, т. 1).

ОСОБА_2 зареєстрований та проживає в будинку АДРЕСА_1 разом з трьома дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Тарутинської селищної ради Тарутинського району Одеської області від 19 жовтня 2016 року № 2756 (а. с. 23, т. 1).

Відповідно до характеристики, наданої головою Тарутинської селищної ради Тарутинського району Одеської області, ОСОБА_2 за час проживання на території селищної ради зарекомендував себе з позитивної сторони, скарг на нього від мешканців селища не надходило (т. 1, а. с. 24).

Відповідно до характеристики навчальних закладів, які відвідують діти, батько дітей ОСОБА_2 приділяє належну увагу їх вихованню, на роботі та в побуті характеризується позитивно, має постійний дохід (т. 1, а. с. 28-30).

Згідно з актом обстеження умов проживання від 19 жовтня 2016 року, актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї стосунки в сім`ї добрі, панує взаєморозуміння та повага між членами сім`ї, діти зростають під опікою і відповідальністю батька в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості (т. 1, а. с. 25-27).

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження у справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в. порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та вважає за необхіднекасаційну скаргу задовольнити частково.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

Щодо доводів ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції норм процесуального права

Відповідно до частини другої статті 6 ЦПК України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року), ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України 2004 року).

Згідно з частиною п`ятою статті 74 ЦПК України 2004 року судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті (частина дев`ята статті 74 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частин першої-четвертої статті 76 ЦПК України 2004 року судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

У частині третій статті 122 ЦПК України 2004 року було закріплено, що у разі якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом трьох днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду. У разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення у пресі.

Матеріали справи підтверджують, що в позовній заяві позивач зазначив адресу проживання відповідачки: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 3).

До відкриття провадження в справі суд першої інстанції направляв начальнику Тарутинського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби запит про надання відомостей про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , на який надано відповідь, що ОСОБА_1 з 30 січня 2007 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 39 зворот).

Згідно з відмітками працівників пошти поштова кореспонденція (про направлення ухвали суду про відкриття провадження справі з копією позовної заяви і призначення справи на 24 листопада 2016 року; про відкладення розгляду справи на 14 грудня 2016 року) повернулася до суду неврученою відповідачці ОСОБА_1 , оскільки остання за адресою: АДРЕСА_1 не проживає (т. 1, а. с. 44, 49).

У зв`язку з наведеним та відповідно до вимог статей 74, 122 ЦПК України 2004 року суд першої інстанції розмістив оголошення в газеті «Урядовий кур`єр» про виклик відповідачки ОСОБА_1 у судове засідання, призначене на 26 січня 2017 року (т. 1, а. с. 57).

Відповідно до висновку Верховного Суду в постанові від 06 березня 2024 року в справі № 755/4205/14, на який посилається заявниця, а також за вимогами статті 74 ЦПК України 2004 року (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) оголошення в пресі здійснюється лише у разі, коли фактичне місце проживання або місцезнаходження особи невідоме.

Отже, суд першої інстанції, вчинив всі передбачені цивільним процесуальним законодавством дії для повідомлення відповідачку про судовий розгляд справи, а тому посилання в касаційній скарзі на порушення судом норм ЦПК України щодо належного повідомлення сторони не знайшли свого підтвердження, про що правильно зазначив апеляційний суд.

Щодо розгляду справи по суті

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини)).

Стаття 9 Конвенція про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частини друга та третя статті 51 Конституції України).

Відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 1 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Частиною першою статті 8 Закону № 2402-III передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону № 2402-III виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, повагу до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (частини друга та третя статті 150 СК України).

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частини перша, друга та четверта статті 155 СК України).

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (частина друга статті 157 СК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 ЦК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (частина перша статті 165 СК України).

Верховний Суд в оцінці обставин справи керується тим, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 361/2014/22 (провадження № 61-9249св24)).

Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року в справі № 562/1686/18 (провадження № 61-16928св20) наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності.

Задовольняючи позов, суди керувалися тим, що в матеріалах справи достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження доцільності позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав щодо неповнолітніх дітей.

З доводами касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій в порушення норм та принципів національного та міжнародного законодавства ухвалили рішення про позбавлення батьківських прав матері без з`ясування тих мір та заходів, які держава (в особі органів опіки та соціальних служб) могла б ужити для налагодження зв`язків між матір`ю та дітьми, колегія суддів погоджується, з огляду на таке.

Як вже зазначалося, суд має діяти в забезпечення найкращих інтересів дитини.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 89 ЦПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів, з огляду на достатність та взаємозв`язок для прийняття відповідного процесуального рішення.

Таким вимогам судові рішення не відповідають.

За загальним правилом, передбаченим статтею 19 СК України та статтею 56 ЦПК України, у спорах про позбавлення батьківських прав участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору.

Повноваження органів опіки та піклування надавати висновки, їх вид і форма деталізуються у Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок).

Тлумачення змісту частин четвертої, шостої статті 19 СК України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування під час розгляду справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою.

Наведені вище положення статті 19 СК України та Порядку знайшли своє відображення у процесуальному законодавстві, відповідно до якого такі органи займають самостійне процесуальне становище, беручи участь у судовій справі.

Згідно із частиною шостою статті 56 ЦПК України органи державної влади та місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне.

Висновок владних органів містить дві складові: 1) відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи; 2) рекомендацію конкретного органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, тобто висновок про факти та право.

Вказане дозволяє віднести висновки до засобів доказування (письмових доказів). Як й інші докази, вони не мають для суду наперед встановленої сили.

Однак винесення рішення в справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України.

Такі висновки сформульовані Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 грудня 2023 року в справі № 523/19706/19.

Із матеріалів справи вбачається, що 23 квітня 2015 року на комісії з питань захисту прав дитини в день, коли розглядалася заява ОСОБА_7 щодо визначення їй часів відвідування дітей, розглядалася і заява ОСОБА_2 щодо доцільності позбавлення ОСОБА_7 батьківських прав щодо їх спільних дітей, за результатами якої висновано про відмову задоволення цієї заяви з тих підстав, що ОСОБА_7 за час проживання в с. Тарутине зарекомендувала себе позитивно, не зловживала спиртними напоями, до адміністративної відповідальності не притягувалася, належно виконувала свої батьківські обов`язки. Після розірвання шлюбу зі ОСОБА_2 з виїхала до м. Одеси на заробітки, матеріально родину підтримує. Вказано, що на комісію належним чином запрошено та заслухано думку дітей (т. 1, а. с. 37).

Водночас згідно з висновком органу опіки та піклування Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області від 21 листопада 2016 року № 01/01-12/1532 (тобто через півтора року) визнано за доцільне позбавити ОСОБА_7 батьківських прав щодо дітей. Обґрунтовано тим, що «зі слів сестри, ОСОБА_1 знаходиться десь за кордоном на заробітках, участі у вихованні дітей не приймає, аліменти не сплачує». Рішення комісії з питань захисту прав дитини від 23 квітня 2015 року про графік зустрічей з дітьми відповідачка не виконує, з дітьми не бачиться більше року (т. 1, а. с. 46).

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21 (провадження № 61-5203св23), від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23) та ін).

За положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі собою встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

У зазначеному висновку органу опіки та піклування, окрім перелічених норм СК України, вказано тільки про те, що відповідачка ймовірно перебуває за кордоном та останній рік належно не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дітей.

Колегія суддів вважає, що висновок органу опіки та піклування не містить переконливих доводів щодо доцільності позбавлення матері батьківських прав, якими він керувався під час прийняття рішення (свідоме нехтування батьківськими обов`язками, яке має систематичний та постійний характер; непроявлення інтересу до дітей; особа матері становить реальну загрозу для дітей, їх здоров`я та психічного розвитку). Водночас на засіданні органу опіки піклування відповідачка присутня не була, будь-яких відомостей про вчинення органом дій для відібрання пояснень у відповідачки та заслуховування її думки щодо спірного питання висновок не містить.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував, що відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків / одного з батьків батьківських прав (див. постанови від 26 січня 2022 року в справі № 203/3505/19, від 12 березня 2025 року в справі № 454/768/23).

Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 320/5094/19, від 21 квітня 2022 року в справі № 756/15048/20, від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18).

Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23).

Колегія суддів вважає, що в справі не надано належної оцінки поведінки матері з метою встановлення, чи свідчить загалом вона про її бажання як матері брати участь у вихованні та спілкуванні з дітьми, її спроможність та волевиявлення виконувати свої природні материнські обов`язки. Суд не встановив, чи наявні обставини, які б характеризували відповідачку як таку, що становить реальну загрозу для дітей, їх здоров`я та психічного розвитку.

Встановлені факти про те, що матір недостатньо протягом останнього року перед розглядом питання про позбавлення батьківських прав спілкується з дітьми та приймає неактивну участь у їх вихованні, не може бути достатньою підставою для позбавлення її батьківських прав.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на необхідності надання дитям можливості висловити свою думку зі спірного питання.

У статті 171 СК України закріплено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Частина друга статті 171 СК України містить випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить, зокрема вирішення питання про позбавлення батьківських прав.

Зважаючи на вікову категорію малолітньої дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання її думки. Коли суд бажає вислухати думку дитини та не травмувати психіку дитини і уникнути тиску на неї, суд доручає органам опіки та піклування провести невимушену бесіду з дитиною в домашніх або інших комфортних для неї умовах, та повідомити суд про результати цієї бесіди. Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності (див. постанови Верховного Суду від 17 липня 2019 року в справі № 185/6994/15-ц, від 18 грудня 2023 року в справі № 523/21283/21, від 31 липня 2024 року в справі № 752/13450/22 та ін.).

Верховний Суд зазначає, що належна увага повинна приділятись поглядам та думці дитини відповідно до її віком і зрілості. Право бути почутою є правом дитини, а не обов`язком. У кожній конкретній ситуації опитування дитини здійснюється із врахуванням її віку та можливості висловити її думку.

Водночас суди не вжили заходів з метою заслухати думку дітей.

Верховний Суд звертає увагу, що, враховуючи думку дитини, суд повинен розуміти, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини (див. постанову Верховного Суду від 27 січня 2021 року в справі № 727/3856/18).

У правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання слід вирішувати в контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

У зв`язку з наведеним не можна вважати, що в оскаржуваних судових рішеннях достатньо викладено мотиви, на яких вони базуються, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи (рішення Європейського суду з прав людини в справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

У силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення у цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Враховуючи, що внаслідок не повного дослідження та оцінки зібраних доказів судами не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, постанова апеляційного суду не може вважатися законною і обґрунтованою, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд.

Суду належить розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, апеляційний суд як суд факту не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки справа направляється на новий розгляд, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іванової Ганни Степанівни задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська