05.08.2025 Справа № 363/3915/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Котлярової І.Ю.,

за участі секретаря Дрозд В.С.,

представника позивача Волкова А.В.,

представника відповідача Кіптенко М.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Волков Анатолій Володимирович до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у домоволодінні за рахунок компенсації вартості такої частки, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Волков А.В., звернулась до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у домоволодінні за рахунок компенсації вартості такої частки. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 15.05.2013 року по 02.09.2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають двох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02.09.2020 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13.07.2022 року визначено місце проживання дітей з матір`ю. В межах розгляду цивільної справи № 363/1508/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - ухвалою Київського апеляційного суду від 21.06.2022 року між сторонами затверджено мирову угоду відповідно до якої (серед іншого майна) за ними визнано: по 1/2 частині земельної ділянки (кадастровий номер :03:139:6001) цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0, 3196 га; по 1/2 частині житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 298, 1 кв.м., житловою площею 37.9 кв.м. Право спільної часткової власності на вказане нерухоме майно, а саме на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки зареєстровано за ОСОБА_1 06.10.2022 року державним реєстратором Виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області, індексний номер: 65063653. Однак, відповідач одноосібно разом зі своєю новою дружиною та без згоди позивача досить тривалий час використовує домоволодіння, будь-якої компенсації за використання спільного майна не сплачує, на пропозицію щодо спільного продажу будинку не реагує. З урахуванням того, що сторони у справі не є членами однієї сім`ї та не ведуть спільне господарство, а розподіл на дві ізольовані частини будинку відповідно до вимог будівельних норм з урахуванням офіційно зареєстрованої житлової площі будинку 37.9 кв.м. - не є технічно можливим, тому для забезпечення інтересів обох сторін та спільних двох дітей, місце проживання яких визначено з матір`ю, вважає доцільним припинити право позивача у праві спільної часткової власності на майно з одночасним стягненням з відповідача компенсації вартості її частки. Також, вказав, що перешкоджання відповідачем у користуванні належною позивачу часткою житлового будинку та земельної ділянки, було встановлено в рішеннях суду, а саме при вирішення спору про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та при поділі майна подружжя. У травні 2024 року позивач звернулась до відповідача у застосунку «Telegram» з пропозицією вирішити питання про продаж спільного будинку і ділянки та розподілити кошти. З 05.03.2022 року позивач разом з дітьми рятуючи своє життя виїхали за кордон. Наразі постійне місце їх проживання є АДРЕСА_2 . Відповідно до рішення Імміграційного управління Норвегії від 03.08.2023 року та від 04.08.2023 року позивач та діти отримали колективний захист у цій країні та посвідку на проживання у Норвегії. Відповідач жодним чином не реагує щодо вирішення питання продажу спільної власності та наразі постійно проживає у спірному домоволодінні з новою дружиною, хоча дозволу позивач на проживання сторонніх осіб не надавала. Враховуючи, вимушений виїзд та проживання позивача з дітьми за кордоном, наявність напружених та конфліктних відносин між сторонами, неможливість технічно виділити в натурі ізольовані приміщення згідно офіційно зареєстрованої житлової площі, що унеможливлює реалізацію позивачем права вільно користуватись та володіти спільним спірним майном та призводить до виникнення конфліктних ситуацій між ними, в той час як відповідач має можливість, як володіти так і користуватись спірним майном, шо не відповідає балансу сторін. Відповідно до звіту про оцінку майна, складеному суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Ріелтер-Україна» 23.04.2024 року ринкова вартість земельної ділянки кадастровий номер :03:139:6001 площею 0,3196 га складає 4 621 000,00 грн. Ринкова вартість житлового будинку площею 298, 1 кв.м. складає 12 169 000,00 грн., а всього вартість домоволодіння становить 16 790 000,00 грн. Відтак, відповідно до частки позивача вартість її частки складає (16 790 000,00/ 2) = 8 395 000 грн. На підставі викладеного просить суд стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію частки у нерухомому майні, шо знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 8 395 000 грн.; право власності позивача на частки у нерухомому майні - земельної ділянки АДРЕСА_1 (кадастровий номер :03:139:6001) загальною площею 0,3196 га та житлового будинку загальною площею 298.1 кв.м., житловою площею 37.9 кв.м., шо розташовані за адресою АДРЕСА_1 - припинити з дня отримання повної компенсації; стягнути з відповідача на користь позивача фактично понесені судові витрати.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 23.08.2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання по даній справі.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 08.01.2025 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті.

Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому заначив, що відповідач, жодним чином не перешкоджає позивачу користуватися належною їй частиною майна, а саме: 1/2 частиною житлового будинку та 1/2 частиною земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Посилання позивача, на те що, обставини перешкоджання користування належною їй частиною майна встановлено в рішеннях суду, вважає безпідставними, оскільки позивачем не надано доказів того, що відповідач не виконав рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17.03.2021 року про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення. Дане рішення суду було винесене ще до розподілу майна подружжя і жодних виконавчих проваджень з даного приводу немає. Крім того, з моменту повномасштабного вторгнення ворога на територію України і до моменту виїзду за кордон позивач разом з відповідачем та їх дітьми проживала у вказаному будинку, про що свідчать фото знімки, які були використані позивачем в звіті про оцінку майна від 22.04.2024 року. З 05.03.2022 року позивач перебуває поза межами України, а саме в Норвегії, де 03.08.2023 отримала посвідку на проживання, а тому вважає твердження позивача про перешкоджання їй у користуванні належною їй частиною майна, яке перебуває у їх з відповідачем спільній частковій власності безпідставними. Відповідач не має жодних намірів порушувати права позивача на вільне користування належним їй майном. ОСОБА_2 вважає, що даний позов є спробою позивача отримати від нього незаконним шляхом грошові кошти, адже саме позивач постійно чинить перешкоди в користуванні та розпорядженні власним майном відповідачу. Відповідач неодноразово пропонував позивачу продати спільне сумісне майно і розділити кошти згідно їх часток, однак позивач хоче отримати кошти, які є значно більшими ніж ринкова вартість спільного майна і на продаж не погоджується. Щоб домогтись своїх бажань позивач вже більше року маніпулює батьківськими почуттями відповідача та не дає йому можливості спілкуватись з дітьми. З даного приводу відповідач змушений був звернутися до суду із позовом про визначення способу участі батька у вихованні дітей, але за наполяганням відповідача провадження у справі було закрите, хоча судом апеляційної інстанції ухвалу було скасовано. Щодо твердження позивача про технічну неможливість виділення в натурі частини житлового будинку та земельної ділянки, що належать позивачу, зазначив, що для вирішення таких питань необхідно дослідити можливість виділити відокремлену частину будинку із самостійним виходом або можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності, яка вирішуються судовою будівельно-технічною експертизою. Натомість, позивач свідомо підмінила висновок експерта своїми припущеннями про технічну неможливість виділення в натурі її часток у спільному майні. При цьому, зазначив, що досить сумнівними виглядають твердження позивача про технічну неможливість поділу земельної ділянки та жилого будинку тих розмірів, які сама ж позивач зазначає у позовній заяві. Вказав, що позивач не надала суду достатніх, належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх позовної вимог. На підставі викладеного просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представником позивача подано до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що у серпні 2020 року позивач звернулася до відповідача із позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення до спірного будинку, позов якої було задоволено. Отже, позивачем було доведено в судовому порядку про чинення їй перешкод у реалізації житлових прав з боку відповідача. Тому твердження відповідача про відсутність перешкод у проживанні ОСОБА_1 у спірному будинку та можливість такого проживання у подальшому не заслуговують на увагу та не можуть бути прийняті судом. Твердження відповідача щодо того, що даний позов є спробою отримання від нього коштів незаконним шляхом є суб`єктивним та помилковим сприйняттям обставин та предмету позову. Спосіб судового захисту заявлений позивачем відповідає вимогам статті 16 ЦК України і нічого спільного з отриманням незаконних коштів від нього не має. Відповідно до пояснень позивача, саме вона декілька років просила відповідача продати спірний будинок та розподілити кошти, однак саме відповідач не хотів, і не хоче цього. За твердженням позивача, відповідач бажає проживати у цьому будинку зі своєю сім`єю, його це влаштовує, і при цьому не бажає вирішити питання компенсації частки колишній дружині або спільного продажу будинку за ринкову ціну. Посилання представника відповідача на нібито маніпулюванням дітьми вважає недоречними, оскільки дані питання мають з`ясовуватися у іншому провадженні та не стосуються предмету даного позову. Щодо тверджень про нібито свідому підміну висновку та припущення про технічну неможливість виділення в натурі часток будинку, зазначив, що представник відповідача не звернув уваги, що предметом даного позову не є виділ в натурі часток сторін у будинку та позивачем у своїх доводах та представленим доказам засвідчується про об`єктивну неможливість будь-якого спільного проживання сторін у будинку, чи з виділенням часток або без такого. Окрім того, відповідач особисто сам повідомляв суд в рамках розгляду справи про поділ майна що «об`єкти поділу є неподільним майном та враховуючи, що проживання в одній квартирі або будинку фактично чужих вже людей буде створювати некомфортні умови проживання», що відображено в рішенні Вишгородського районного суду Київської області від 18.01.2022 року. До матеріалів позову надано звіт про оцінку майна (будинку та земельної ділянки), складеному суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Ріелтер-Україна» 23.04.2024 року, тому, доводи представника відповідача про підміну висновку експерта вважає незрозумілим. Щодо сумнівів відповідача у технічній неможливості виділу будинку в натурі, пояснив, що у позові наведено ґрунтовні аргументи, що виходячи з офіційно зареєстрованої в Реєстрі речових прав площі будинку 37,9 кв.м. - навіть без спеціальних знань вбачається, що такий виділ в рамках житлової площі є неможливим. З урахуванням викладеного, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Представником відповідача подано письмові пояснення, в яких наголошено про не доведення позивачем чинення з боку відповідача будь-яких перешкод у користуванні належною їй часткою майна, а також наведено позицію відповідача, щодо обставин, які відбувалися після початку повномасштабного вторгнення, зокрема щодо проживання позивача з дітьми у спірному будинку та в подальшому в Чеській республіці, де житло винаймалося за кошти саме відповідача.

Представник позивача, який приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі, надав аналогічні пояснення викладеним у позові та у відповіді на відзив.

Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у відзиві. Окрім того, зазначив, що згідно закону, а саме ч. 1 ст. 183 ЦК України, земельні ділянки та житлові будівлі є подільними речами, які можна поділити без втрати їх цільового призначення, а згідно висновку проведеної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 12/16-24 від 11.11.2024 року встановлено, що технічно можливо здійснити поділ в натурі одноквартирного житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також технічно можливо здійснити поділ земельної ділянки (кадастровий номер :03:139:6001), площею 0,3196 га, яка розташована за тією ж адресою. Висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 та від 13 січня 2016 року та у справі № 6-2925цс15. З матеріалів справи вбачається, що позивач зловживає своїми правами, адже не зважаючи на те, що вона не позбавлена можливості захистити свої майнові права в інший спосіб, передбачений нормами ЦК України, не покладаючи на відповідача надмірний тягар, відразу порушила питання про необхідність стягнення з відповідача грошової компенсації частки житла для припинення права власності відповідно до статті 364 ЦК України, при цьому позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою не заявляла та не заперечувала проти наявності у неї іншого місця проживання, будь-яких дій спрямованих на продаж своєї частки також не вчиняла. Вважає, що у звіті про оцінку майна, який був проведений на замовлення позивача ТОВ «Ріелтер-Україна» зазначена явно завищена вартість земельної ділянки в розмірі 4 621 000 грн. (тобто 31 сотку землі в селі оцінено в 115 000 доларів США). Також завищено оцінку будинку, який оцінено в 12 169 000 грн. (тобто будинок на 298 м.кв. оцінено в 300 000 доларів США) коли в країні запроваджено військовий стан. До того ж в самому висновку на аркуші № 4 зазначено, що фахівці ТОВ «Ріелтер-Україна» на огляд об`єкту оцінки не виїжджали, а сам висновок, на сьогоднішній день вже втратив чинність. За доводами відповідача він проживає в АДРЕСА_3 разом зі своєю дружиною ОСОБА_5 та малолітньою донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які перебувають на його утриманні. Крім того, відповідач сплачує кошти на утримання спільних з позивачем дітей, зокрема в період часу з липня 2022 року по лютий 2025 року ним було сплачено 709 600 грн. Примушування до виплати відповідача таких непомірних коштів, на яких наполягає позивач, призведе лише до нових судових спорів, адже у відповідача відсутня будь-яка можливість їх сплатити. В спірному будинку, зареєстроване місце проживання позивача та їх спільних дітей і жодних перешкод щодо користування своєю частиною спільного майна для позивача не існує. З моменту початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України та до моменту виїзду за кордон позивач проживала разом з дітьми у спірному будинку. Просив також, звернути увагу, що в позові позивач посилається на постанову Великої Палати ВС від 08.02.2022 року, в якій наведено про права й обов`язки щодо поділу неподільної речі шляхом присудження позивачеві компенсації його частки у праві спільної сумісної власності подружжя на цю річ і її виділення відповідачеві (п. 51.3.). Зважаючи на викладене просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. У ст. 12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.05.2013 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 478.

Від шлюбу сторони мають двох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02.09.2020 року шлюб між сторонами було розірвано.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17.03.2021 року зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 до житлового будинку.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13.07.2022 року визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21.06.2022 року затверджено мирову угоду укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у справі № 363/1508/20 про поділ майна подружжя, відповідно до якої, зокрема, в порядку поділу спільного майна подружжя сторони домовилися про наступний його розподіл:

Визнати за ОСОБА_2 право власності на наступне майно: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 52,2 кв.м., житловою площею 14,5 кв.м.; автомобіль марки AUDI, Модель Q7, Тип загальний легковий універсал В, номер шасі (кузова рами) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , колір сірий, 2017 року випуску; 1/2 частину земельної ділянки (кадастровий номер :03:139:6001), цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,3196 га; 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 298,1 кв.м., житловою площею 37,9 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 88,3 кв.м., житловою площею 45,9 кв.м., машиномісце № НОМЕР_3 , що розташоване в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_6 ; 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 34 кв.м., житловою площею 16 кв.м.; 1/2 частину земельної ділянки (кадастровий номер :03:139:6001), цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,3196 га; 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 298,1 кв.м., житловою площею 37,9 кв.м. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 січня 2022 року визнати нечинним та закрити провадження у справі. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалами Вишгородського районного суду Київської області від 27 квітня 2020 року та від 18 січня 2021 року.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.11.2023 року № 355924941 вбачається, що право спільної часткової власності на вказане нерухоме майно, зокрема і на 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки зареєстроване за ОСОБА_1 06.10.2022 року державним реєстратором виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області, індексний номер: 65063653, підстава - ухвала Київського апеляційного суду від 21.06.2022 року у справі № 363/1508/20.

З доводів викладених у позовній заяві встановлено, що на даний час постійне місце проживання позивача з дітьми є країна АДРЕСА_2 . Відповідно до рішення Іміграційного управління Норвегії від 03.08.2023 року та від 04.08.2023 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та діти: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримали колективний захист у цій країні та посвідку на проживання у Норвегії.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 03.01.2024 року закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Петрівської сільської ради про визначення способу участі батька у вихованні дітей та усунення перешкод у спілкуванні батька з дітьми.

Відповідно до звіту про оцінку майна, складеному суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Ріелтер-Україна» 23.04.2024 року за замовлення позивача ринкова вартість земельної ділянки кадастровий номер :03:139:6001 площею 0,3196 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 складає 4 621 000,00 грн. Ринкова вартість житлового будинку площею 298, 1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 складає 12 169 000,00 грн., а всього вартість домоволодіння становить 16 790 000,00 грн.

Згідно висновку складеного атестованим судовим експертом Черніним Я.О. за замовлення представника відповідача за результатами проведеної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 11.11.2024 року № 12/16-24, технічно можливо здійснити поділ в натурі одноквартирного житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 298,1 м. на двоквартирний житловий будинок (самостійні новоутворені об`єкти нерухомого майна) з дотриманням рівності часток співвласників (близьких до ідеальних часток), а саме: 1/2 за ОСОБА_2 та 1/2 за ОСОБА_1 за умовами щодо розроблення проектної документації (графічні та кошторисні документи), отримання дозвільних документів на проектування, будівництво (реконструкцію) та виконання будівельних робіт відповідно до приписів передбачених основними нормативними актами: Цивільним кодексом України, Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», Порядком проведення технічної інвентаризації, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 488, ДБН А.2.2-3:2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво», ДБН В.2.2-15:2019 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення», ДБН В. 1.1.7-2016 «Пожежна безпека об`єктів будівництва. Загальні вимоги.», ДБН В.2.5-64:2012 «Внутрішній водопровід та каналізація. Частина ОСОБА_10 . Частина II. Будівництво», ДБН В.2.5-67:2013 «Опалення, вентиляція та кондиціонування», ДБН В.2.5-75:2013 «Каналізація зовнішні мережі та споруди. Основні положення проектування», ДБН В.2.5-74:2013 «Водопостачання. Зовнішні мережі та споруди. Основні положення проектування», ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» тощо.

За результатами проведеної земельно-технічної експертизи встановлено, що технічно можливо здійснити поділ існуючої земельної ділянки (кадастровий номер :03:139:6001) загальною площею 0,3196 га з дотриманням рівності часток співвласників, а саме 1/2 за ОСОБА_2 та 1/2 за ОСОБА_1 відповідно до приписів передбачених основними нормативними актами: Земельним кодексом України, Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», тощо.

Відповідно до звіту складеного за замовлення відповідача про незалежну оцінку майна житлового будинку загальною площею 298,1 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 0,3196 га (кадастровий номер :03:139:6001) та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ринкова вартість об`єкту оцінки становить 8 674 600, 00 грн., в тому числі вартість земельної ділянки площею 0,3196 га, кадастровий номер :03:139:6001 складає: 3 646 500, 00 грн., вартість земельних поліпшень (житловий будинок загальною площею 298,1 кв.м. без урахування вартості земельної ділянки), складає: 5 028 100, 00 грн.

Так, звертаючись до суду з позовом про припинення права власності на частку у будинку та земельній ділянці за рахунок компенсації вартості такої частки, представник позивача зазначив, відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні належною позивачу часткою майна та виділення в натурі частини житлового будинку та земельної ділянки, що належить позивачу є технічно не можливим, а тому просив суд стягнути на її користь грошову компенсацію за належну їй частку відповідно до ст. 364 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин 1-3 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини 1, 2 статті 321 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частини 1-3 статті 364 ЦК України).

Висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 та від 13 січня 2016 року та у справі № 6-2925цс15.

Так, у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року в справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід було враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні, та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. Суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року в справі № 6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Такі правові висновки Верховного Суду України щодо застосування інституту виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності, підтримано Касаційним Цивільним Судом у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах від 19 червня 2019 року у справі № 752/10312/14-ц (провадження № 61-19505св18), від 29 березня 2021 року у справі № 759/2791/17 (провадження № 61-15848св20).

Виходячи з аналізу зазначених норм, з урахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Відповідно до частини 2 статті 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відомостей про те, що спірне майно є неподільним, суду не надано.

Згідно наданого представником відповідача висновку за результатами проведеної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 12/16-24 від 11.11.2024 року встановлено, що технічно можливо здійснити поділ в натурі одноквартирного житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також технічно можливо здійснити поділ земельної ділянки з кадастровим номером :03:139:6001, площею 0,3196 га, яка розташована за тією ж адресою.

Матеріали справи не містять доказів, які б спростовували висновок експерта або підтверджували, що спірні об`єкти нерухомості, які на праві спільної часткової власності належать по частині кожному із сторін не можна виділити в натурі.

Доводи представника позивача про те, що розподіл на дві ізольовані частини будинку відповідно до вимог будівельних норм з урахуванням офіційно зареєстрованої житлової площі будинку 37.9 кв.м. не є технічно можливим, суд оцінює критично, оскільки позивач не позбавлена можливості з урахуванням дійсних розмірів будинку, про які і наведено в позові, замовити проведення відповідної експертизи не виключно з наданням експерту на дослідження правовстановлюючих документів, а огляду експертом спірних об`єктів, надання якому доступу до спірного майна, як власник не позбавлена можливості.

При цьому, під час розгляду справи в суді клопотання про призначення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи позивачем та її представником не заявлялося.

Представником позивача було виключно заявлено клопотання про призначення по справі комплексної судової будівельно-оціночної та земельно-оціночної експертиз.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 08.01.2025 року у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено, з підстав не наведення представником позивача переконливих для суду аргументів щодо необхідності призначення такої експертизи, а також з підстав того, що представником відповідача не оспорювалася вартість майна визначена в звіті наданому представником позивача.

Окрім іншого, представник позивача порушуючи питання про припинення права власності на частку позивача у домоволодінні за рахунок компенсації вартості такої частки з відповідача, посилався на те, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні належною позивачу часткою житлового будинку та земельної ділянки, однак на підтвердження таких доводів жодних доказів суду не надано та не встановлено судом і під час розгляду справи в суді.

Як зазначав представник позивача та вбачається з матеріалів справи, позивач разом з дітьми виїхали за кордон та на даний час її з дітьми постійним місцем проживання є країна Норвегія.

До того ж, позивач відразу порушила питання про необхідність стягнення з відповідача грошової компенсації за належну їй частку відповідно до ст. 364 ЦК України, позовних вимог про встановлення порядку користування спірним майном не заявляла. Вказане свідчить, що позивач не зацікавлена у визначенні порядку користування майном, а лише зацікавлена в отриманні грошової компенсації.

Посилання представника позивача, як на підтвердження того, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні належною позивачу часткою житлового будинку та земельної ділянки на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17.03.2021 року та 18.01.2021 року, суд оцінює критично, оскільки з моменту встановлених у них обставин пройшло більше чотирьох років, а тому вони не можуть свідчить про наявність таких обставин на момент розгляду даної справи в суді.

Окрім того, під час розгляду справи позивач та її представник не довели обставин того, що відповідач має фінансову можливість сплатити грошову компенсацію у заявленому нею розмірі.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач має фінансову спроможність сплатити позивачу вартість частки, яка є значною, а також те, що така виплата не становитиме для нього надмірний тягар.

Присудження за рішенням суду грошової компенсації вартості частки позивача з відповідача, який сплатити таку компенсацію неспроможний, та визнання за останнім всупереч його волі права власності на частку позивача є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що суперечить вимогам ст. 319 ЦК України, та принципу пропорційності цивільного судочинства і порушення розумного балансу приватних інтересів.

Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеним у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц, від 23 травня 2022 року у справі № 686/29779/19.

При цьому, за доводами представників сторін, кожною із сторін у даній справі не заперечується про відчуження спільного сумісного майна та розподілу коштів відповідно до їх часток, що не інакше свідчить про те, що ні позивач, ні відповідача, не мають наміру на придбання відповідної частки.

Частиною 1 статті 76 ЦП К України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Аналізуючи викладене, беручи до уваги інтереси обох сторін спільної часткової власності, за відсутності доказів неможливості виділу належної позивачу частки в натурі, а також доказів того, що відповідач має можливість сплатити грошову компенсацію, враховуючи те, що він не надав згоду викупити у позивача її частку у праві власності, а примушування до цього є порушенням його прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку, суд приходить до висновку, що із врахуванням принципу пропорційності цивільного судочинства, у позові слід відмовити.

При цьому, позивач не позбавлений можливості захистити свої майнові права в інший спосіб, передбачений нормами ЦК України, не покладаючи на відповідача надмірний тягар.

Посилання в позові на правовий висновок, викладений у постанові Верховного суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 суд відхиляє, оскільки у справі, що переглядалась судом касаційної інстанції, вирішувалось питання про присудження компенсації вартості частини автомобіля, яка є неподільної річчю та знаходився у користування одного із подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-13, 76-83, 88, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у домоволодінні за рахунок компенсації вартості такої частки, відмовити.

Повний текст рішення суду складено 13.08.2025 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 ; проживає за адресою: АДРЕСА_9 )

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_10 ).

Суддя І.Ю. Котлярова