Справа № 177/2244/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 року Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області,

у складі головуючого судді - Коноваленка М.І.

секретар судового засідання - Коломійчук К.Ю.

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача, адвокат - Зеркін А.С.,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представника відповідача, адвокат Сторчеус Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №7 в загальному позовному проваджені цивільну справу за позовною заявою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Пахомової Дарини Миколаївни до ОСОБА_3 про зміну розміру аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача, адвокат Пахомова Д.М звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , просить зменшити розмір стягуваних з ОСОБА_1 аліментів на підставі виданого 21.01.2011 Криворізьким районним судом Дніпропетровської області виконавчого листа №2-107 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/4 частини доходу до 1/8 частини.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі судового наказу від 12.07.2024 з нього також стягуються аліменти у розмірі 1/4 частини від доходу на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_6 ,, з якою позивачем було укладено шлюб 28.08.2018 року. Крім того, дружина не працює, оскільки сину ще не виповнилося 4 років. Враховуючи, що на його утриманні перебувають двоє дітей та дружина, погіршення стану здоров`я, перебуванні на його утриманні матері, яка є пенсіонеркою, просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Тернівського районного суду міста кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 листопада 2024 року відкрито провадження у справі, в порядку загального позовного провадження.

16.12.2024 від представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_7 надійшов відзив на позовну заяву, яким проти позову заперечує в обґрунтування зазначає, що малолітній син ОСОБА_8 та дружина ОСОБА_6 як сам позивач заначає, проживають разом та перебувають на його утриманні. При цьому позивач не заявляє про зменшення розміру аліментів які сплачуються на утримання ОСОБА_4 . Щодо перебування дружини у відпустці по догляду за дитиною до досягення нею 4 х річного віку, тобо до 09.2024, то на момент розгляду справи у суді відпустка завершилася. Також не підтверджено жодним доказом щодо сплати позивачем за комунальні послуги квартири належної дружині та придбання військового одягу, оскільки є військовослужбовцем, тому просить суд відмовити в задоволенні позоу за недовденності суттєвого погіршення матерального стану позивача.

Представник позивача ОСОБА_9 в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі з підстав та доводів викладеними у ньому, доповнивши про погіршення стану здоров`я позивача, що також потребує додаткових витрат.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву про рогляд справи у його відсутності, надаши додаткові письмові заперечення на позов.

Засухавши представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, подані сторонами в обґрунтування заявлених вимог та заперечень, надавши їм оцінку в сукупності, суд встановив фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які склалися між сторонами, та дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню у зв`язку із наступним.

Відповідно до свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 від 17.09.2008, актовий запис №6, позивач ОСОБА_1 є батьком неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 а.с.-8.

Відповідно до свідоцтва про шлюб, 28 серпня 2018 року зареєстровано шлюб, актовий запис №4 між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 а.с.11.

Відповідно до свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 від 27.11.2020, актовий запис №1227, позивач ОСОБА_1 є батьком малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 а.с.-12.

Судовим наказом від 12.07.2024 з позивача стягнуто на утримання ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь ОСОБА_6 аліменти в розмірі однієї чверті всіх видів заробітку (доходу) частини, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 11.07.2021 року (а.с.13).

Поставою державного виконавця від 21.03.2011 прийнято виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-107 виданий 21.01.2011 Криворізьми судом, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_12 аліменти в розмірі частиниз усіх видів заробітку до досягнення сином ОСОБА_13 , повноліття (а.с.9).

З наданої позивачем довідки військової частини НОМЕР_3 №390 від 06.08.20224 слідує, що позивачу у період з лютого 2024 по лимень 20024 роки, було нараховано заработної плати у загальному розмірі 321661,48грн та сплачено аліментів за цей період у загальному розмірі 73875,89грн. Разом з тим, довідка не містить данних про осіб на користь яких осіб сплачуються аліменти або на виконання якого рішення суду здійснюється відрахування.

Однак представник позивача суду пояснив, що в данній довідці зафіксовані суми стягуваних аліментів на утримання сина ОСОБА_13 , 2008 року народження, при цьому виконавчого листа про стягення аліментів з позивача на користь сина ОСОБА_14 , 2020 року народження так і інших доказів на підтвердження дійсної сплати позивачем аліментів суду не надано, що позбавляє суд можливості встановити дійсний розмір сплачуваних позивачем аліментів на утримання двох синів, тоді як позивач посилаючись на погіршення матеріального стану, просить змінити розмір аліментів сплачуваних ним аліментів лише на утримання сина ОСОБА_13 , 2008 року народження, тому суд відмовляє в задоволенні позову за недоведеності позивачем погіршення матеріального стану.

Також суд відхиляє доводи представника позивача про витрати які несе позивач по утриманню матері та проходження ним лікування, за відсутності доказів на підтвердження системності здійснення таких витрат та їх розміру. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходить з таких норм чинного законодавства.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України), забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За змістом ч.2 ст.18 СК України суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Так, способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є зміна правовідношення.

Стаття 8 СК України врегульовує, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За приписами ч.ч. 1,2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, зміна правовідношення.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року), зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі безпечне життя і здоровий розвиток дитини).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц вказала, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Згідно з положеннями до ч.1,2 ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 242 ЦК України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім - права батьків. Подібний висновок Верховний Суд зробив у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17.

Згідно з ч.1,2 ст.27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як врегульовано ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

За нормою ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

За приписами ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Так, конструкція зазначеної статті визначає альтернативні підстави для застосування положень про зміну розміру аліментів. Це зокрема, зміна матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

У постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Крім того, за змістом ч.1 ст.71 Закону України "Про виконавче провадження" порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України.

Враховуючи встановлені фактичні обставини справи та наведені нормативні положення, суд дійшов висновку про те, що доказів того, що відбулись такі зміни матеріального або сімейного стану, чи наявні будь-які інші обставини, які б беззаперечно свідчили про наявність підстав для зменшення розміру аліментів, суду не надані, та враховуючи, що на момент ухвалення рішення стягнення аліментів з позивача на утримання дружини припинено, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності заявлених позовних вимог.

Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1,2 ст.77 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У ч.1-3 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Керуючись ст. 2, 7, 10, 12-13, 49, 76-82, 89, 133, 141, 174, 178, 191, 229, 223, 240, 245, 247, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 274-279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 адвоката Пахомової Дарини Миколаївни до ОСОБА_3 про зміну розміру аліментів,, залишити без задоволення.

Реквізити сторін: позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

ВідповідачОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 14.08.2025.

Суддя: