ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 487/3097/19

провадження № 61-4053св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

відповідач - ОСОБА_5 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Заводського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Миколаївського апеляційного суду в складі колегії суддів: Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., Царюк Л. М. від 11 березня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2019 року ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та від імені неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 , третя особа - Служба у справах дітей адміністрація Заводського району Миколаївської міської ради, про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 26 квітня 2006 року Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області був зареєстрований шлюб між нею ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1 ) та ОСОБА_8

02 листопада 2016 року між ОСОБА_8 та відповідачкою ОСОБА_5 був укладений договір позики в простій письмовій формі. Відповідно до цього договору ОСОБА_8 передав у позику ОСОБА_5 кошти в розмірі 400 000,00 дол. США, що еквівалентно в національній валюті 10 688 000,00 грн згідно з курсом валют Національного банку України станом на 17 квітня 2019 року.

На підтвердження укладення договору позики відповідачкою була власноруч написана розписка від 02 листопада 2016 року, яка підтверджує факт передачі ОСОБА_8 відповідачці вказаної грошової суми.

Звертає увагу, що зазначені грошові кошти в розмірі 400 000,00 дол. США є спільним сумісним майном подружжя: позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюбний договір між позивачкою ОСОБА_1 та її чоловіком не укладався, поділ спільного майна подружжя не здійснювався.

Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина, яка складається з рухомого та нерухомого майна та зазначених вище грошових коштів.

Позивачі та відповідачка є спадкоємцями першої черги після смерті свого чоловіка, батька та сина. Відповідачка та мати спадкодавця ОСОБА_5 подала заяву про відмову від права на спадщину на користь малолітніх дітей спадкодавця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Частка відповідачки у спадщини склала 1/5 частину всієї спадкової маси, і ця частка перейшла до двох малолітніх дітей порівну.

Приватним нотаріусом Шиліною Г. М. були видані свідоцтва про право на спадщину за законом.

Позивачі вказують, що до спадкоємців померлого у відповідних частках перейшли усі права та обов`язки за договором позики від 02 листопада 2016 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 .

У встановлений договором строк відповідачка спадкоємцям померлого борг в сумі 400 000,00 дол. США не повернула.

Так, посилаючись на положення статті 1218 ЦК України, позивачі вважають, що до них, як до спадкоємців кредитора, перейшло право вимоги за договором позики від 02 листопада 2016 року у відповідних частках від загальної суми позики, а саме:

ОСОБА_1 - право вимоги 3/5 частки (1/2 та 1/10 частки), що дорівнює 240 000,00 дол. США, еквівалент у національній валюті 6 412 800 грн (200 000,00 дол. США - частка + 40 000,00 дол. США 1/10 частка);

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - право вимоги на 3/20 частки (1/10 частка майна та половина 1/10 частки, від якої відмовилася ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 ), що дорівнює 60 000,00 дол. США, еквівалент у національні валюті 1 603 200 грн (40 000 дол. США - 1/10 частка + 20 000,00 дол. США половина 1/10 частки, від якої відмовилася відповідачка);

ОСОБА_2 - право вимоги на 3/20 частки (1/10 частка майна та половина 1/10 частки, від якої відмовилася ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 ), що дорівнює 60 000,00 дол. США, еквівалент в національній валюті 1 603 200 грн (40 000 дол. США - 1/10 частка + 20 000 дол. США половина 1/10 частки, від якої відмовилася відповідачка);

ОСОБА_6 - право вимоги на 1/5 частку, що дорівнює 40 000 дол. США, еквівалент в національній валюті 1 068 800 грн.

Ураховуючи викладене, просили стягнути з відповідачки ОСОБА_5 кошти, отримані нею за договором позики від 02 листопада 2016 року, на користь позивачки ОСОБА_1 у розмірі 6 412 800 грн, на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , він імені і в інтересах якого діє ОСОБА_1 , у розмірі 1 603 200 грн, на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від імені і в інтересах якого діє ОСОБА_1 , у розмірі 1 603 200 грн. на користь ОСОБА_6 у розмірі 1 068 800 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2024 року відмовлено в задоволенні позову.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив із того, що оскільки в судовому засіданні не встановлено, що підпис в розписці від 02 листопада 2016 року виконаний ОСОБА_5 , подана позивачами до розписка не підтверджує те, що її текст схвалювався позичальником ОСОБА_5 , що нею погоджені умови договору позики, тому немає підстав вважати, що ОСОБА_8 надав ОСОБА_5 грошові кошти в борг, а остання їх отримала.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Луконіною О. В., задоволено частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів за договором позики скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 , яка діє також і в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 6 412 800 грн заборгованості за договором позики та 21 131 грн судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , 1 603 200 грн заборгованості за договором позики.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 існували правовідносини, що виникли з договору позики (розписки), підписаної відповідачкою власноручно; доказів повернення цього боргу матеріали справи не містять, а наявність боргової розписки у спадкоємців позичальника підтверджує факт невиконання відповідачем зобов`язання та свідчить про існування заборгованості ОСОБА_5 перед спадкоємцями ОСОБА_8 .

Позивачі ОСОБА_3 , який на час ухвалення рішення є повнолітнім, ОСОБА_4 правом на подачу апеляційної скарги не скористалися. Така процесуальна поведінка позивачів вказує на їх згоду з оскаржуваним судовим рішенням в частині відмови у задоволенні їх вимог.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

У березні 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_5 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 березня 2025 року, у якій просить скасувати зазначену постанову в частині задоволення позову та в цій частині залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19, у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 344/1044/16, від 11 квітня 2018 року у справі № 643/3630/15, від 16 вересня 2020 року у справі № 290/1138/18, від 20 червня 2024 року у справі № 317/854/22, від 10 січня 2024 року у справі № 501/1672/22, від 17 січня 2024 року у справі № 441/1159/21, від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, від 22 січня 2019 року у справі № 369/3340/16, від 18 травня 2020 року у справі № 177/1659/17, від 03 червня 2020 року у справі № 461/9270/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, встановивши, що відповідачка не підписувала текст розписки, не погоджувала та не схвалювала умови договору позики, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав стягнення коштів за неукладеним договором позики. У зв`язку із чим, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалюючи нове рішення апеляційний суд в постанові, вдавшись до необґрунтованої переоцінки доказів, формально послався на положення статті 363 ЦПК України та не мотивував процесуальні порушення судом першої інстанції при дослідженні та оцінці доказів.

Узагальнені доводи відзивів на касаційну скаргу

У серпні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_5 , у якому просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду в частині задоволення позову - без змін. Зазначає про те, що рішення апеляційного суду прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Указує на те, що наявність оригіналів боргових розписок у позивача/кредитора, свідчить про те, що боргові зобов`язання не виконані. Згідно з висновками експертів спростовуються доводи ОСОБА_5 про те, що розписка, складена від її імені, підписана не нею, а іншою особою. За викладених обставин, апеляційний суд правомірно вважав доведеним, що відповідачка не довела та судом першої інстанції не було встановлено обставин, які свідчили б про те, що розписка ОСОБА_5 не підписувалась, оскільки саме на відповідача покладається спростування презумпції правомірності правочину.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу № 487/3097/19 із Заводського районного суду м. Миколаєва.

Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 червня 2025 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 02 листопада 2016 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 було укладено договір позики у простій письмовій формі, за умовами якого остання отримала кошти в сумі 400 000,00 дол. США. Указану суму ОСОБА_5 зобов`язалась повернути 20 серпня 2018 року. У випадку відсутності коштів, ОСОБА_5 зобов`язалась передати ОСОБА_8 у приватну власність продтоварну базу за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності.

Під цим текстом розписки міститься дата та підпис ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер.

Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому на день смерті рухоме та нерухоме майно.

Відповідно до матеріалів спадкової справи № 05/2018 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 , яку було заведено 12 березня 2018 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Шиліною Г. М., із заявами про прийняття спадщини звернулися: дружина ОСОБА_1 від свого імені та імені неповнолітніх дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; дочка ОСОБА_6 .

Мати померлого ОСОБА_5 в заяві від 12 березня 2018 року відмовилась від прийняття спадщини на користь онуків, дітей спадкодавця - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в рівних частках кожному.

Спадкоємцями майна ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_1 - на 1/5 частку у спадщини; його син ОСОБА_3 - на 3/10 частки у спадщини, у тому числі з урахуванням 1/10 частки у спадщині, від якої відмовилась мати спадкодавця ОСОБА_5 ; його малолітня дочка ОСОБА_2 - на 3/10 частки у спадщині, у тому числі з урахуванням 1/10 частки у спадщині, від якої відмовилась мати спадкодавця ОСОБА_5 ; його дочка ОСОБА_6 - на 1/5 частку у спадщині. Вказаним спадкоємцям були видані свідоцтва на спадщину за законом, що складається з рухомого та нерухомого майна.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року в справі № 369/11450/19 (провадження № 61-10412св21) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких висновків Верховний Суд не встановив».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша стаття 81 ЦК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

встановлено, що ОСОБА_8 згідно з розпискою від 02 листопада 2016 року надав у позику відповідачці ОСОБА_5 грошові кошти, які вона в обумовлений строк не повернула.

Відповідачка ОСОБА_5 заперечувала факт підписання розписки, зазначала, що підпис у розписці їй не належить, кошти вона не отримувала.

Ухвалою Заводського районного суд м. Миколаєва від 30 вересня 2020 року за клопотанням відповідачки ОСОБА_5 у справі було призначено комплексну почеркознавчу та технічну експертизи документу.

Відповідно до висновку експерта № 20-6593 судово-технічної експертизи документів, проведеної експертами Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 18 березня 2021 року, друкований текст наданої на експертизу розписки від 02 листопада 2016 року на суму 400 000,00 доларів США, укладеної між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , виконаний електрофотографічним способом за допомогою лазерного принтера (багатофункціонального пристрою).

У розписці від 02 листопада 2016 на суму 400 000,00 доларів США, укладеної між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 зміни у вигляді монтажу, ознаки монтажу друкованих текстів та додавання окремих фрагментів, відсутні.

Підпис від імені ОСОБА_5 на розписці від 02 листопада 2016 виконано рукописним способом пишучим приладом із стержнем, заправленим пастою для кулькових ручок фіолетового кольору, без засобів друку з використанням оргтехніки.

Відповідно до висновку експерта №20-6594 судово-почеркознавчої експертизи, складеного експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України 26 квітня 2021, вирішити питання, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_5 у наданій на експертизу розписці про отримання грошової позики (Расписка) від 02 листопада 2016 року на суму чотириста тисяч доларів США, розміщений ліворуч від друкованого запису « ОСОБА_5 », самою ОСОБА_5 або іншою особою, не виявилось можливим, з причин, вказаних у пункті 1 (4) Дослідницької частини висновку.

Так, у дослідницькій частині висновку експерта зазначено, що оцінкою результатів проведеного дослідження підпису від імені ОСОБА_5 у наданій на експертизу розписці про отримання грошової позики (Расписка) від 02 листопада 2016 року з усіма зразками її підпису (наданих судом для проведення дослідження та прийнятих експертом) були встановлені збіги загальних ознак і одночасно розбіжності діагностичних ознак. Ні збіжні, ні розбіжні ознаки не утворюють сукупності, достатньої для якого-небудь (позитивного чи негативного) висновку про виконання досліджуваного підпису від імені ОСОБА_5 нею самою. Більшість збіжних окремих ознак відноситься до малоінформативних та носить приблизний характер та при наявності діагностичних ознак, походження яких не вдалося пояснити через незначний ступінь їх прояву, наведені збіжні ознаки не можуть бути покладені у основу позитивного висновку про тотожність виконавця. В свою чергу, виявлені розбіжності не вдалося оцінити однозначно, а саме: вони можуть бути пов`язані як з виконанням досліджуваного підпису самою ОСОБА_5 у якихось незвичних умовах або у незвичному стані, так і з виконанням цього підпису короткого за об`ємом графічного матеріалу і простого по виконанню іншою особою з наслідуванням підпису (підписам) ОСОБА_5 .

Наявність встановлених діагностичних ознак у досліджуваному підпису може свідчити про вплив на виконавця цього об`єкту якихось збиваючих факторів, якими могли бути як природні (напариклад, незручна поза при письмі, незвичний психофізичний стан виконавця, нерівна поверхня, на якій було розташовано аркуш) так і штучні (виконання підпису з наслідуванням підпису (підписам) ОСОБА_5 або з використанням якихось технічних засобів).

За клопотанням представника позивачів, ухвалою суду від 02 вересня 2021 призначено у справі додаткову судово-почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставлено питання про те, чи виконано підпис від імені ОСОБА_5 в розписці від «02 ноября 2016г.» самою ОСОБА_5 або іншою особою?

Відповідно до висновку експерта від 28 січня 2022 року СЕ-19/112-21/10958-ПЧ, проведеної експертами Кіровоградського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, підпис, розташований нижче тексту розписки від імені ОСОБА_5 , датованої 02 листопада 2016, з лівого боку від запису « ОСОБА_5 » - ймовірно виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою, з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_5 .

Експерт у процесі порівняння досліджуваного підпису із вільними та експериментальними зразками підпису ОСОБА_5 встановив як розбіжності так і збіги. Наведені у дослідницькій частині висновку розбіжні ознаки стійкі, суттєві, але у своїй сукупності достатні лише для ймовірного висновку про те, що досліджуваний підпис виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою. Що ж стосується встановлених збіжних ознак, то вони мало характерні, несуттєві і пояснюються виконанням даного підпису із наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_5 .

Ухвалою Заводського районного суду від 09 лютого 2024 за клопотанням представника позивачів у справі призначено комісійну судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання про те, чи виконано підпис від імені ОСОБА_5 в розписці від «02 ноября 2016г.» самою ОСОБА_5 або іншою особою?

Згідно з висновком експерта від 28 серпня 2024 №СЕ-19/111-24/27090-ПЧ Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ, вирішити запитання: «Чи виконано підпис від імені ОСОБА_5 в розписці від «02 ноября 2016 г.» самою ОСОБА_5 або іншою особою?» - не виявилось можливим у зв`язку з тим, що не було встановлено сукупності суттєвих збіжних чи стійких розбіжних почеркових ознак, достатніх для будь-якого ймовірного чи категоричного висновку про наявність або відсутність тотожності.

Отже, у всіх експертизах, призначених за ухвалами суду, не підтверджено факту підписання ОСОБА_5 договору позики від 06 листопада 2016 року.

Місцевий суд обґрунтовано відхилив наданий позивачами висновок експертного дослідження №28П від 20 березня 2019 року, відповідно до якого «між текстами «02 ноября 2016 г.» та « ОСОБА_5 » в Розписці від імені ОСОБА_5 від 02.11.2016,

-у графі «ПОЗИЧКОДАВЕЦЬ» від імені ОСОБА_5 в Договорі позички річчю для користування (нежитлове приміщення за адресою: м. Миколаїв, вул. Південна, 35-б) від 01 жовтня 2014,

-у графі «ПОЗИЧКОДАВЕЦЬ» від імені ОСОБА_5 в Договорі позички річчю для користування (нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 ) від 01.01.2014,- виконані однією особою» з таких підстав, з огляду на наступне.

Так, відповідно до Інструкції №53/5 від 08 жовтня 1998 року «Про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень», експертні дослідження виконуються в порядку, передбаченому для проведення судових експертиз, в т.ч. потребують спеціальних знань та використання методів судової експертизи. Хід і результати таких досліджень викладаються у висновку експертного дослідження. Висновок експертного дослідження складається за структурою та змістом як і висновок експерта.

Крім того, відповідно до Науково-Методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26 грудня 2012 року №1950/5), основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису.

Відповідно до п. 1.3 зазначених науково-методичних рекомендацій, для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив (ла) експертизу (залучив (ла) експерта), повинен (на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації.

Вільними зразками є рукописні тексти, рукописні записи (літерні та цифрові), підписи, достовірно виконані певною особою до відкриття кримінального провадження, провадження у справах про адміністративні правопорушення, цивільних, адміністративних чи господарських справах і не пов`язані з їх обставинами; умовно-вільними є зразки почерку та (або) підпису, виконані певною особою до відкриття провадження у справі, але пов`язані з обставинами цієї справи або виконані після відкриття провадження у справі та є як пов`язаними зі справою, так і не пов`язаними з її обставинами; експериментальні зразки почерку та (або) підпису, що виконані за завданням органу (особи), який (яка) призначив (ла) експертизу (залучив (ла) експерта), у зв`язку з призначенням такої експертизи.

Перед приєднанням вільних та умовно-вільних зразків до матеріалів справи орган (особа), який (яка) призначив (ла) експертизу (залучив (ла) експерта), має пред`явити їх особі, яка підлягає ідентифікації. У документі, що є підставою для проведення експертизи, орган (особа), який (яка) призначив (ла) експертизу (залучив (ла) експерта), зобов`язаний (зобов`язана) зазначити документи, у яких містяться вільні, умовно-вільні зразки почерку та (або) підпису особи (п. 1.4. Рекомендацій).

Як вбачається з висновку експертного дослідження №28П від 20 березня 2019 року, до Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру 19 березня 2019 року надійшла заява від 19 березня 2019 року за вих. №3 від імені ОСОБА_10 про проведення почеркознавчого дослідження.

На вирішення почеркознавчого дослідження поставлене запитання: «Чи виконано підписи одною самою чи різними особами на наступних документах: розписці від 02 листопада 2016 року, договорі позички річчю для користування (нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 ) від 01 січня 2014 року в графі «Позичкодавець ОСОБА_5 »; договорі позички річчю для користування (нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 ) від 01 січня 2014 в графі «Позичкодавець ОСОБА_5 »? На дослідження експерту були надані оригінал розписки від імені ОСОБА_5 від 02 листопада 2016 року та зазначені оригінали договорів позички річчю.

При цьому зі змісту зазначеного експертного дослідження не вбачається, що, відповідно до вищенаведених положень науково-методичних рекомендацій, експерту особою, яка його залучила, надавались вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку відповідачки ОСОБА_5 .

Обставин, які свідчили про неможливість пред`явити зазначені зразки експерту не встановлено.

Отже, місцевий суд обґрунтовано вважав, що висновок експертного дослідження не відповідає положенням, визначеним в Інструкції №53/5 від 08 жовтня 1998 року «Про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень», зокрема, в частині наявності в експерта достатньої кількості порівняльного матеріалу, тобто такого його об`єму, який би забезпечував можливість повного та всебічного співставлення усіх ознак, які містяться в досліджуваному підписі, та в достовірності цього матеріалу, тобто безперечної належності підписів саме тій особі, чиїми зразками вони служать.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц зроблено висновок про те, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідачка не довела відсутності у неї волевиявлення на укладення договору позики від 06 листопада 2016 року.

Однак такий висновок не відповідає фактичним обставинам справи та є помилковим виходячи із наступного.

Належним і достовірним доказом щодо встановлення таких обставин є, зокрема, висновок судової почеркознавчої експертизи, який в сукупності з іншими доказами у справі дає суду можливість дійти висновку про достатність доказів та правильно вирішити спір.

З матеріалів справи вбачається, що жодним висновком призначених судом багаточисленних експертиз (№ 20-6593 від 18 березня 2021 року, № 20р-6594 від 26 квітня 2021 року, № СЕ-19/112-21/10958-ПЧ від 28 січня 2022 року, № СЕ-19/111-24/27090-ПЧ) не підтверджено підписання відповідачкою розписки.

Таким чином, оскільки судом не встановлено, що підпис в розписці від 02 листопада 2016 року виконаний ОСОБА_5 , подана позивачами розписка не підтверджує те, що її текст схвалювався позичальником ОСОБА_5 , що нею погоджені умови договору позики, тому місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що немає підстав вважати, що ОСОБА_8 надав ОСОБА_5 грошові кошти в борг, а остання їх отримала.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку у застосуванні норм матеріального права, рішення апеляційного суду згідно зі статтею 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а судове рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 березня 2025 року скасувати та залишити в силі рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2024 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов