Справа № 752/5951/25
Провадження № 2/752/4935/25
РІШЕННЯ

Іменем України

11 серпня 2025 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі головуючого судді Слободянюк А.В., розглянувши в приміщенні суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 27 березня 2010 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім`ї зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 , який є громадянином Італійської Республіки.

Від даного шлюбу сторони мають двох спільних дітей - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яких позивачка після розірвання шлюбу просить залишити проживати разом із нею.

Позивачка стверджує, що за роки спільного проживання із відповідачем належної сім`ї не склалося. Сторони не ведуть спільного господарства, не проживають разом з лютого 2024 року.

Також, позивачкою зазначено, що подальше спільне життя і збереження шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 є неможливим, зважаючи на постійні психологічні погрози та безпідставна недовіра з боку чоловіка. Позивач заперечує проти надання строку для примирення.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року справу прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Указаною ухвалою сторонам встановлено строки для подання відповідних заяв по суті.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про перехід до розгляду справи з повідомленням (викликом) сторін та надання строку для примирення.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09 травня 2025 року справу направлено до Верховного Суду для визначення підсудності.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09 травня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про перехід до розгляду справи з повідомленням (викликом) сторін та надання строку для примирення.

Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2025 року визначено підсудність справи Голосіївському районному суду м. Києва.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2025 року продовжено розгляд справи.

Копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви разом з копіями доданих документів 19 березня 2025 року представник відповідача ОСОБА_5 отримала особисто.

Частиною п`ятою статті сто тридцятої ЦПК України визначено, що вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Отже, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлявся про розгляд справи судом.

У встановлений строк відзиву на позов не подав.

Разом з тим, у заяві про надання строку на примирення від 02 травня 2025 року, поданої представником відповідача 02 травня 2025 року через підсистему «Електронний суд», сторона відповідача повідомила, що подружжя до 24 лютого 2022 року проживали в м. Києві, потім виїхали до Італійської Республіки, де проживають разом сім`єю в м. Мілан до цього часу. Позивач та відповідач є гарною та зразковою сім`єю. Відповідач ОСОБА_2 утримує дружину та дітей, оплачує оренду квартири. Сторони мають спільний побут та спільно виховують дітей. Відповідно до Договору оренди житлового приміщення від 28 липня 2022 року ОСОБА_2 орендує в м. Мілан квартиру по АДРЕСА_1 з 15 серпня 2022 року до 14 серпня 2026 року, де проживає разом з дружиною ОСОБА_7 та синами- ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Повідомляє, що ОСОБА_1 проживає в м. Мілан, зареєстрована у відділі реєстрації населення з 04 жовтня 2023 року, після переїзду з України та з 04 жовтня 2023 року проживає за адресою: АДРЕСА_4. Пояснює, що відповідач ОСОБА_2 не бажає розривати шлюб та хоче зберегти сім`ю.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 27 березня 2010 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї зареєстровано шлюб між позивачем ОСОБА_11 , громадянкою України, та відповідачем ОСОБА_2 , громадянином Італійської Республіки, про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис № 405. Прізвище дружини після укладення шлюбу - « ОСОБА_1 ».

Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 04 травня 2012 змінила ім`я на « ОСОБА_1 ».

Від даного шлюбу сторони мають спільних дітей - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За матеріалами справи відповідач ОСОБА_1 є громадянином Італійської Республiки, народився в м. Мiлан та відповідно до Договору оренди житлового приміщення від 28 липня 2022 року орендує в м. Мілан квартиру по АДРЕСА_1 з 15 серпня 2022 року.

Відповідно до довідки відділу реєстрації населення Муніципалітету Мілану , позивач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає з 04 жовтня 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до безстрокового трудового договору від 26 березня 2025 року, визначено місце роботи позивача за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки.

Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

За змістом положень частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного Кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

За правилом частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до п. 11 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом», передбачено, що правові наслідки шлюбу з іноземним елементом визначаються ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право». Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, тобто правом тієї держави, громадянами якої вони є одночасно, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі. Наприклад, якщо подружжя, що є громадянами різних держав, спільно проживали на території України і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу здійснюється за законодавством України. У випадку відсутності такої ситуації - правові наслідки шлюбу визначаються правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Відповідно до ст.63 Закону України «Про міжнародне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Позивачка не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, наполягає на розірванні шлюбу, а тому, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), відмова у розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Збереження шлюбу можливе за наявності почуттів взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем.

Відповідно до ст. 111 Сімейного кодексу України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Позивач не виявила бажання примиритись, категорично заперечувала проти надання строку для примирення сторін, водночас примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, враховуючи небажання позивача перебувати в шлюбі з відповідачем, суд вважає, що за таких обставин збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача.

Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, оскільки шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

У позовній заяві позивач, окрім іншого, просить залишити спільних з відповідачем дітей - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити проживати з матір`ю ОСОБА_1 .

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Судом не встановлено, що між сторонами на момент розгляду даної справи існує спір щодо місця проживання дітей, отже суд вважає за можливе залишити дітей на проживання з матір`ю ОСОБА_1 .

Водночас слід зазначити, що це не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю, суд лише констатує, з ким залишаються проживати діти після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому їх місце проживання.

Судом враховано, що заявник не подавав до суду заперечень проти залишення дітей проживати разом з матір`ю, не доводив, що місцем проживання дітей після припинення фактичних шлюбних відносин подружжя є місце проживання батька.

При цьому, суд роз`яснює, що у разі спору між батьками, місце проживання дітей, може бути вирішено органом опіки та піклування або судом.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 24, 55, 56, 110, 112, 113 Сімейного кодексу України, ч.ч. 3, 4 ст. 200 , ч. 4 ст. 206 , ст. 265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 27 березня 2010 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї за актовим записом № 405, - розірвати.

Неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити проживати з матір`ю ОСОБА_11

Шлюб вважати розірваним з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Рішення суду після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_3 .

Повний текст судового рішення складений 11 серпня 2025 року.

Суддя А.В. Слободянюк