ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2661/22 Номер провадження 22-ц/814/2292/25Головуючий у 1-й інстанції Тимчук Р. І. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Обідіної О.І.,

суддів: Бутенко С.Б., Карпушина Г.Л.,

розглянула в судовому засіданні у м. Полтаві в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Фабро Євгенія Альбертовича на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 26 лютого 2025 року по справі за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2022 року ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за період з 01.10.2016 по 01.12.2021 в сумі 16533,91 грн. та судовий збір 2481 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що підприємство надає послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в квартиру відповідача за адресою: АДРЕСА_1 .

Між сторонами укладено 07.12.2018 року договір про надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, в порушення умов якого споживач не сплачує в повному обсязі кошти за надані підприємством послуги, в зв`язку з чим виникла заборгованість, про стягнення якої виконавець звернувся до суду.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 26 лютого 2025 року позовні вимоги ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 16533,91 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2481 грн., а всього 19014,91 грн.,

Ухвалюючи рішення, місцевий суд дійшов висновку про неналежне виконання відповідачем обов`язків по здійсненню своєчасної оплати за надані послуги, в зв`язку з чим задовольнив позовні вимоги та стягнув заборгованість згідно наданого підприємством розрахунку.

Не погодившись з рішенням суду адвокат Фабро Є.А. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні заявлених вимог.

Зазначає, що договір між сторонами укладено лише в 2018 році, натомість підприємство просить стягнути заборгованість з 2016 року, що є неправомірним.

Вказує про пропуск трирічного строку позовної давності, оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості заявлені з жовтня 2016 року, а до суду позивач звернувся в липні 2022 року.

Вважає, що в зв`язку з наявністю форс-мажорних обставин, як то введений карантин з 12.03.2020 та в подальшому воєнний стан, стягнення боргу, інфляційних витрат, пені, штрафів за період з 12.03.2020 є неправомірним.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є мешканцем багатоквартирного будинку та споживачем з централізованого опалення та постачання гарячої води, за адресою АДРЕСА_1 , які надає ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго».

В зазначеній квартирі проживає та зареєстрований відповідач ОСОБА_1

07 грудня 2018 року між сторонами було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання за вказаною адресою, відповідно до умов якого виконавець зобов`язувався своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, а останній здійснювати оплату цих послуг.

На момент укладання договору сторони погодили та зазначили про це в п. 13 ч. 20 договору, що ОСОБА_1 зобов`язувався погасити заборгованість станом на 01 грудня 2018 року в сумі 4219,53 грн. до 01 червня 2019 року.

Неналежне виконання умов договору щодо своєчасної оплати за надані послуги призвело до виникнення заборгованості, яка згідно наданого підприємством розрахунку становить 16533,91 грн. та утворилась в продовж з жовтня 2016 року по грудень 2021 року.

Виходячи з обґрунтованості та доведеності заявлених вимог, місцевий суд ухвалив рішення, яким стягнув заборгованість згідно наданого позивачем розрахунку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з вимогами ст. ст. 64, 67 ЖК України та п. п. 14, 17, 35 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, квартиронаймачі зобов`язані вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги, у тому числі і за послуги теплопостачання, у строки, встановлені чинним законодавством, а повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем житла майнову відповідальність. Згідно з п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, споживачі зобов`язані оплачувати спожиті послуги не пізніше 20 числа наступного за розрахунковим місяця.

Матеріалами справи доводиться та не заперечується сторонами, що підприємство надає послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання за адресою АДРЕСА_1 , користувачем яких є ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за період з жовтня 2016 року по грудень 2021 року відповідачем було здійснено лише дві оплати : в травні 2018 року та в грудні 2018 року по 2000 грн. кожного разу. Загальний розмір заборгованості за вказаний період становить 16533,91 грн.

Посилання апелянта на безпідставність стягнення заборгованості за період з жовтня 2016 року, що передував укладенню договору в грудні 2018 року, оскільки на той період між сторонами були відсутні договірні відносини, відхиляються колегією суддів як безпідставні.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Як зазначалося вище, в укладеному в грудні 2018 року договорі с ОСОБА_1 , останній зобов`язувався сплатити заборгованість, яка виникла до укладання договору в сумі 4219,53 грн. до 01 червня 2019 року.

Вказані обставини свідчать, що підприємством в попередній період також надавалися послуги, за споживання яких останнім оплата не здійснювалась, про те визнавався сам факт необхідності їх сплати.

Відсутність договору між підприємством та споживачем про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг у повному обсязі, оскільки в такому випадку діє положення ст. 11 ЦК України.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного суду Україні від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності колегія суддів зауважує наступне.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Матеріалами справи доводиться, що підприємство, звертаючись до суду в липні 2022 року просило стягнути з споживача заборгованість з жовтня 2016 року, тобто заборгованість яка утворилась впродовж шести років.

З розрахунку заборгованості, яка в цій частині не заперечується стороною відповідача вбачається, що ОСОБА_1 в 2018 році здійснювалися оплати за надані послуги.

Аналізуючи здійснені відповідачем платежі можна дійти висновку, що така оплата здійснена в розмірі 2000 грн., що значно перевищує розмір щомісячного платежу як на час літнього періоду, коли не зідйснюється надання послуг з централізованого опалення, так і в сезон опалення.

Так, при нарахованих за травень 2018 року 36,63 грн., ОСОБА_1 було сплачено 2000 грн., а при нарахованих в грудні 843,50 грн також 2000 грн.

Наведене дає підстави для висновку, що здійснені відповідачем платежі в травні та грудні 2018 року необхідно розцінювати як визнання ним попереднього боргу, часткове погашення якого відбулось в зазначений період, що в розумінні ч. 1 ст. 264 ЦК України є обставиною, яка свідчить про переривання перебігу позовної давності, а відтак облік останньої розпочинається заново.

Доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують та не місять посилань на обставини, які б давали підстави розцінити вчинені споживачем вищевказані платежі в розмірі по 2000 грн. кожний як щомісячну поточну оплату, а не як платіж, спрямований на погашення раніше виниклої заборгованості.

Посилання апелянта на наявність форс-мажорних обставин, що на його думку свідчить про неправомірність стягнення заборгованості є помилковим трактуванням умов договору.

Так, п. 34 договору сторони визначили, що вони звільняються від відповідальності згідно з цим договором разі настання дій непереробної сили, яка унеможливлює надання відповідної послуги згідно з умовами договору.

Тобто вказане стосується саме надання послуг, а не звільнення від сплати внаслідок форс-мажорних обставин. Факт своєчасного та належного надання послуг відповідачем не заперечувався.

Також колегія суддів звертає увагу, що підприємством заявлено лише вимогу про стягнення заборгованості, без застосування санкцій, визначених ст. 625 ЦК України, у вигляді нарахування інфляційних втрат та 3 % річних.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 381, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Фабро Євгенія Альбертовича залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 26 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 18 серпня 2025 року.

Судді: О.І. Обідіна С.Б. Бутенко Г.Л. Карпушин