УХВАЛА

19 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 161/17721/24

провадження № 61-10641ск25

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 28 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного комунального підприємства «Луцьктепло» про зміну розміру визначених платежів та звільнення від них,

ВСТАНОВИВ:

24 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного комунального підприємства «Луцьктепло» (далі - ДКП «Луцьктпело») про зміну розміру визначених платежів та звільнення від них.

Луцький міськрайонний суд Волинської області ухвалою від 27 вересня 2024 року у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 відмовив на підставі пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Волинський апеляційний суд ухвалою від 17 жовтня 2024 року у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги відмовив. Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 у цій справі залишив без руху та надав строк для усунення недоліку апеляційної скарги, а саме сплати судового збору у розмірі 605,60 грн - десять днів з дня вручення копії цієї ухвали. Роз`яснив наслідки невиконання вимог ухвали суду.

Волинський апеляційний суд ухвалою від 30 жовтня 2024 року позивачу ОСОБА_1 продовжив визначений в ухвалі Волинського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року строк для усунення недоліку поданої апеляційної скарги, а саме сплати судового збору - п`ять днів з дня вручення копії цієї ухвали. Роз`яснив наслідки невиконання вимог ухвали суду.

Волинський апеляційний суд ухвалою від 14 листопада 2024 року апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ДКП «Луцьктепло» про зміну розміру визначених платежів та звільнення від них визнав неподаною і повернув особі, яка її подала.

Верховний Суд постановою від 07 травня 2025 року ухвалу Волинського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

Волинський апеляційний суд постановою від 28 липня 2025 року апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнив. Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 вересня 2024 року у цій справі скасував. Справу направив для продовження розгляду до суду першої інстанції.

12 серпня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Волинського апеляційного суду від 28 липня 2025 року у зазначеній вище справі.

Суд встановив, що у вересні 2024 року ОСОБА_1 подав до суду позов про зміну розміру визначених платежів та звільнення від них.

Луцький міськрайонний суд Волинської області ухвалою від 27 вересня 2024 року у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 відмовив на підставі пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України.

Відмовляючи у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що предметом заявлених ОСОБА_1 позовних вимог є фактично спір щодо заборгованості по теплопостачанню, яка була стягнута з нього рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 серпня 2019 року у цивільній справі № 161/5784/19 та рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2023 року у цивільній справі № 161/5092/23. Оскільки учасниками у зазначених цивільних справах були ДКП «Луцьктепло» та ОСОБА_1 , а їх предметом та підставами було виникнення у позивача заборгованості по теплопостачанню та її стягнення в судовому порядку, тому суд вважав, що у справі, яка розглядається та у цивільних справах № 161/5784/19, № 161/5092/23, сторони, предмет та підстави спору є тотожними.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Тлумачення наведеної норми процесуального права свідчить про те, що підставою для прийняття судового рішення про відмову у відкритті провадження у справі є наявність іншого рішення суду, що набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

Європейський суд з справ людини у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України зумовлена неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та властивістю судового рішення, що набрало законної сили. За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18)).

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Разом із тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні у ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15).

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.

Повторне звернення з тими самими вимогами з тих самих підстав фактично свідчить про намагання домогтися нового слухання справи та нового її вирішення, що не відповідає принципу юридичної визначеності та суперечить положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Апеляційний суд, встановив, що ОСОБА_1 у цій справі має статус позивача, а ДКП «Луцьктепло» статус відповідача, тоді як у цивільних справах № 161/5784/19, № 161/5092/23 ДКП «Луцьктепло» мало статус позивача, а ОСОБА_1 відповідно статус відповідача. Крім того, предметом та підставою позовів у цивільних справах № 161/5784/19, № 161/5092/23 було порушення споживачем зобов`язань щодо оплати житлово-комунальних послуг та наявність заборгованості за житлово-комунальні послуги, а у справі, яка розглядається предметом позову є зміна розміру визначених платежів та звільнення від них, а підставою порушення прав споживача - отримувача житлово-комунальних послуг у вигляді теплопостачання. Наведене свідчить, що у розглядуваному випадку позови не є тотожними, оскільки не співпадають усі елементи як сторони, підстава та предмет спору, що не перешкоджає ОСОБА_1 звернутися до суду за вирішенням даного спору.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про скасування ухвали суду першої інстанції.

У частині першій статті 262 ЦПК України передбачено, що суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 в справі № 761/32388/13-ц (провадження № 61-3251св18) зазначено, що «при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком».

Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 800/500/16 (провадження № 11-1156заі18) зазначено, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Доводи заявника щодо не винесення апеляційним судом окремої ухвали в порядку статті 262 ЦПК України, на переконання суду, є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 28 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного комунального підприємства «Луцьктепло» про зміну розміру визначених платежів та звільнення від них - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров