Номер провадження: 22-ц/813/3296/25
Справа № 1519/2-1401/11
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І. А.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

представник ОСОБА_4 ОСОБА_5

відповідач ОСОБА_6

представник відповідача ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Дігуляр Василя Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_4 , на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2024 року, ухвалене у складі судді Бобуйка І.А., у приміщенні того ж суду,

по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 до ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Титаренко Ольга Сергіївна, про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності у порядку спадкування,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

17.12.2008 року позивачі звернулися до Малиновського районного суду м Одеси з вищезазначеним позовом, у якому просили суд, з урахування уточненої позовної заяви від 01.12.2010 року: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юхневич М.М.; визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Титаренко О.С.; визнати за право власності за позивачами у рівних частках на квартиру АДРЕСА_1 , а також на квартиру АДРЕСА_2 у порядку спадкування за законом, посилаючись на наступні обставини.

Згідно позовної заяви, квартира АДРЕСА_3 належала на праві приватної власності ОСОБА_9 . Позивачі є дітьми ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвами про народження. Батьки позивачів були розлучені. Батько виявив бажання одружитись вдруге, із відповідачкою - ОСОБА_6 .

Позивачі стверджують, що не дивлячись на це вони з батьком підтримували стосунки, спілкувались та при необхідності допомагали один одному.

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивачів помер через онкологічну хворобу.

Згідно позовної заяви, при житті батько був моряком і перед тим як йти в плавання, він проходив медичну комісію. При проходженні чергової медкомісії, лікарі виявили у нього онкологічну хворобу і повідомили про це його дружину, однак, відповідачка приховала від нього наявність смертельної хвороби. Коли батько повернувся з рейсу, він дуже погано себе почував і звернувся до лікаря, де вже йому особисто повідомили про хворобу, і його негайно було покладено до лікарні на операцію.

Позивачі зазначають, що після операції, батько став почувати себе ще гірше і вже знаходився в передсмертному стані, і в цей період йому вже було важко контролювати свої дії і усвідомлювати те що відбувається. Однак, як стало відомо позивачам в той період, за декілька днів до смерті, а саме 06.08.2007 р., ним був укладений договір дарування, засвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального Титаренко О.С., вищевказаної квартири АДРЕСА_2 , з ОСОБА_6 .

Однак, позивачі зазначають, що вони є єдиними рідними дітьми померлого ОСОБА_9 , та вважають, що договір дарування на вищевказану квартиру, яка належала батьку, укладеного на ім?я відповідачки є недійсними, з огляду на те, що батько під час підписання договору, внаслідок хвороби та прийняття медикаментів, не усвідомлював значення своїх дій в повній мірі. Про існування цього договору дарування, позивачам стало відомо ІНФОРМАЦІЯ_2 в Третій Одеській державній нотаріальній конторі, до якої вони подавали заяви про вступ у спадок після померлого батька.

Позивачі вважають, що укладення договору дарування відбувалося за два тижня до смерті батька, тобто у прискореному темпі, з огляду на що, позивачі зробили висновок, що з боку відповідачки чинився тиск на їх батька, який в той момент знаходився у передсмертному стані і під діями сильних знеболювальних препаратів, а тому звернулись до суду із позовною заяви про визнання вищевказаного договору дарування недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 до ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Одеського місцевого нотаріального округу Титаренко Ольга Сергіївна, про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності у порядку спадкування відмовлено.

В обґрунтування рішення суд зазначає, що доказів того, що ОСОБА_9 на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивачі суду не надали, що є їх процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України (статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року).

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, адвокат Дігуляр Василя Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_4 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 06 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Судом не надано оцінку первинної експертизи, яка є по суті протилежною так як в описовій частині підтверджується факт не усвідомлення померлим своїх дій.

Як вбачається, рішення суду обґрунтовано лише єдиним доказом - висновком повторної посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи №281 від 29.05.2018 року і не оцінено судом разом із іншими доказами, в тому числі крім пояснень допитаних в судовому засіданні свідків, які зазначають про його неусвідомлення дій, також відповіді Одеського обласного онкологічного диспансеру.

Згідно відповіді Одеського обласного онкологічного диспансеру №321 від 13.04.2009 року, ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , знаходився на диспансерному обліку в ООД з 03.05.2007 року по 23.08.2007 року з діагнозом: Рак нижньокардиального відділу та тіла шлунку, генералізація процесу з метастазами в органи та лімфовузли черевної порожнини. ОСОБА_10 непрохідність, асцит, інтоксикаційний синдром. З 10.05.07 р. по 14.06.07 р. знаходився на лікуванні в гастро-хірургічному відділенні ООД, де йому 23.05.07 р. було виконане ушивання перфорації пухлини шлунку. В останнє, поступив у відділення гастро-хірургії ООД 21.08.07 р. у важкому стані, а помер ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В позовної заяві, позивачі посилалися на те, що їх батько постійно знаходився під дією ліків, у зв`язку з чим, позивачі вважають договори дарування 02.08.2007 року та 06.08.2007 року укладено ним не усвідомлено, тому вони повинні бути визнані недійсними.

Крім того, після ознайомлення з договорами дарування позивачі із впевненістю заявили про те, що підпис на вказаних договорах їхнього померлого батька ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 не відповідає дійсності, тому в них є всі підстави вважати, що він взагалі не підписував договори дарування квартир від 02 серпня 2007 року та 06 серпня 2007 року, підпис здійснено іншою особою.

Щодо явки сторін.

Сторони прийняли участь у судовому розгляді та надали суду пояснення.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що батьки позивачів ОСОБА_9 та ОСОБА_11 перебували у шлюбі. За період шлюбу у них народились діти: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 11.02.1972 року, актовий запис №268, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 13.01.1978 року, актовий запис №64, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 13.01.1978 року, актовий запис №65.

02.02.1994 ОСОБА_9 та ОСОБА_11 розірвали шлюб, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 , актовий запис №30.

05.08.2006 ОСОБА_9 та ОСОБА_12 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 , що видане відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеса, актовий запис №650.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 на праві власності належала квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності серії ЯЯЯ від 30.06.2006 року, що видане Виконавчим комітетом ОМР та квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності № 487/02 від 10.07.2002 року, що видане Управлінням з питань розподілу та реалізації житла виконавчого комітету.

02.08.2007 ОСОБА_9 та відповідачка ОСОБА_6 уклали договір дарування №29 в будинку АДРЕСА_4 , яким ОСОБА_9 подарував, а ОСОБА_6 прийняла у дар вищевказану квартиру. Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юхневич М.М. та зареєстрований у реєстрі №3469.

06.08.2007 ОСОБА_9 та відповідачка ОСОБА_6 уклали договір дарування № 202, в будинку АДРЕСА_5 , яким ОСОБА_9 подарував, а ОСОБА_6 прийняла у дар вищевказану квартиру. Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Титаренко О.С. та зареєстрований у реєстрі №3175.

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивачів - ОСОБА_9 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії № НОМЕР_6 , що видане Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеса, актовий записи №7450.

Згідно відповіді Одеського обласного онкологічного диспансеру №321 від 13.04.2009 року, ОСОБА_9 знаходився на диспансерному обліку в ООД з 03.05.2007 року по 23.08.2007 року з діагнозом: Рак нижньокардиального відділу та тіла шлунку, генералізація процесу з метастазами в органи та лімфовузли черевинної порожнини. ОСОБА_10 непрохідність, асцит, інтоксикаційний синдром. З 10.05.07 р. по 14.06.07 р. знаходився на лікуванні в гастро-хірургічному відділенні ООД, де йому 23.05.07 р. було виконане ушивання перфорації пухлини шлунку. В останнє, поступив у відділення гастро-хірургії ООД 21.08.07 р. у важкому стані, а помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .

В тексті позовної заяви, позивачі неодноразово посилалися на те, що їх батько постійно знаходився під дією ліків, у зв?язку з чим, на думку позивачів, договори дарування 02.08.2007 року та 06.08.2007 року ним укладено не усвідомлено, тому вони повинні бути визнані недійсними.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

У частині першій статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України).

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Судом встановлено, що згідно висновку повторної посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи №281 від 29.05.2018 року, ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , за життя психічними, душевними, неврологічними розладами чи захворюваннями не страждав, згідно наявної медичної документації з лютого 2007 року страждав онкологічним (соматичним) захворюванням - рак кардіального відділу шлунку без явищ психозу та слабоумства.

Згідно висновку повторної посмертної комплексно судової психолого-психіатричної експертизи №281 від 29.05.2018 року, за своїм психічним станом, ОСОБА_9 в момент підписання договорів дарування від 02 серпня 2007 року та 06 серпня 2007 року, міг повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями. У ОСОБА_9 y досліджуваний період часу, були обумовлені соматичним захворюванням порушення психічних процесів,психічного стану, які не носили вираженого характеру, не супроводжувалися вираженим зниженням когнітивних i мнестических функцій. ОСОБА_9 з урахуванням індивідуально психологічних урахуванням особливостей особистості, вікових, психічного стану на момент вчинення (підписання) договорів дарування 02.08.2007, 06.08.2007 міг розуміти та керувати своїми діями. Дані про порушення у ОСОБА_9 емоційного стану, його підвищеної сугестивності, підкоренні, в матеріалах справи відсутні.

Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України).

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 13 травня 2019 у справі № 372/830/17-ц (провадження № 61-39444св18), від 22 травня 2019 року у справі № 234/9293/14-ц (провадження № 61-2968св19) та від 06 лютого 2020 року у справі № 495/538/16-ц (провадження № 61-43716св18).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. Такі правові висновки є незмінними.

У постановах Верховного Суду від 05 лютого 2018 року у справі № 404/4956/15-ц (провадження № 61-1294св18), від 25 липня 2018 року у справі № 416/13806/14 (провадження № 61-33508св18), колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду також виходила з того, що підставою для визнання правочину недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказів того, що ОСОБА_9 на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивачі суду не надали, що є їх процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України (статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Враховуючи, що позивачами, на переконання суду, не виконаний процесуальний обов`язок довести ті обставини, на які вони покликається як на підставу своїх вимог, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року в справі № 2-879/13 (провадження № 61-10802св18) зазначено, що сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що підпис на вказаних договорах ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 не відповідає дійсності та підпис здійснено іншою особою, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження зазначеного, сам позов стосується інших підстав визнання позову недійсним (т.1 а.с.3-5).

Зокрема позов був поданий у 2008 році та такі доводи позивачами не заявлялись і лише в 2024 році представник позивача подав клопотання про проведення експертизи, яке суд першої інстанції вмотивовано залишив без розгляду.

Апеляційний суд розцінює такі дії позивача як спосіб затягування розгляду справи, яка слухається вже більше 16 років.

Доводи апеляційної скарги, що судом не надано оцінку первинної експертизи, яка є по суті протилежною так як в описовій частині підтверджується факт не усвідомлення померлим своїх дій, апеляційний суд не приймає, оскільки у висновку вказаної експертизи зазначається про усвідомленість своїх дій ОСОБА_9 ..

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням та посилання які містяться не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу адвоката Дігуляр Василя Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 31 липня 2025 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко