ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2844/25 Справа № 199/4483/22 Суддя у 1-й інстанції - РУДЕНКО В. В. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Макарова М.О., Свистунової О.В.

за участю секретаря Травкіної В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна про встановлення дати укладення договору та стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

14 липня 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко К.В. про встановлення дати укладення договору та стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог, які збільшувалися в ході судового розгляду справи, ОСОБА_3 посилався на те, що 26 квітня 2019 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала від нього в борг 3800 доларів США, що еквівалентно 102 030 грн. Через технічну помилку в тексті договору позики було зазначено дату договору 26 квітня 2018 року, замість правильної дати - 26 квітня 2019 року. Строком повернення позики визначено - 19 липня 2019 року. У забезпечення виконання за вказаним договором позики, був укладений договір застави автомобіля марки: RENAULT KANGOO, ТИП - спеціалізований вантажний - спеціалізований фургон малотоннажний-В, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір - білий, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міською нотаріального округу Петренко К.В. 26 квітня 2019 року, за реєстровим № 753, за яким він передав ОСОБА_1 суму 102 030 грн., що в еквіваленті на час укладання договору складало 3800 доларів США. З тексту вказаного нотаріально посвідченого договору застави автомобіля вбачається, що між сторонами договір позики був укладений 26 квітня 2019 року, про що свідчать підписи ОСОБА_1 на договорі застави автомобіля та інших документах. Договір позики від 26 квітня 2019 року підписувався у нотаріуса Петренко К.В. в присутності нотаріуса, чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та працівників нотаріальної контори, безпосередньо перед підписання договору застави автомобіля. Позивач зазначає, вказаний автомобіль був придбаний, в тому числі, за кошти, які він передав ОСОБА_1 за декілька днів до укладення договору позики та договору застави, про що свідчить технічний паспорт транспортного засобу виданий 19 квітня 2019 року. Позивач зазначає, у зв`язку з цим автомобіль відразу був переданий йому в заставу до погашення боргу ОСОБА_1 . Однак до теперішнього часу відповідач не повернула борг в повному обсязі. На підставі викладеного ОСОБА_3 просив суд визнати договір позики, підписаний між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в вступній частині якого помилково зазначено дата укладення - 26 квітня 2018 року, - укладеним 26 квітня 2019 року; стягнути з ОСОБА_1 на його користь несплачену суму боргу за договором позики у розмірі, а також суму штрафу за договором позики у загальному розмірі 154 014 грн. та судові витрати у справі.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2024 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 . Встановлено факт, що датою укладання договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є 26 квітня 2019 року замість помилково зазначеної у договорі 26 квітня 2018 року. Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) борг за договором позики від 26 квітня 2019 року в розмірі 154 014 грн., а також судові витрати у справі, що складаються з судового збору у розмірі 1540 грн. 14 коп. та витрати по сплаті вартості судової експертизи в розмірі 9087 грн. 36 коп., а всього 164 641 грн. 50 коп. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 14 листопада 2024 року скасувати на ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_6 - адвокат Сидоренко О.А. просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення суду від 14 листопада 2024 року залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із частинами першою та третьою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

В матеріалах справи міститься оригінал договору з датою його укладання - 26 квітня 2018 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 в борг 3800 доларів США, що еквівалентно 102 030 грн. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору (т.2 а.с.77).

У п.2 вказаного договору зазначено, договір є безвідсотковим. Остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено 19 липня 2019 року. У разі не своєчасного повернення суми позики позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 100% від суми договору.

У справі встановлено, 26 квітня 2019 року між між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір застави траспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міською нотаріального округу Петренко К.В. 26 квітня 2019 року, за реєстровим №753, відповідно до умов якого, цим договором забезпечується виконання заставодавцем своїх зобов`язань перед заставодержателем, що випливають із договору позики від 26 квітня 2019 року, за яким заставодавець одержав від заставодержателя суму у розмірі 102 030 грн., що еквівалентно 3800 доларів США (т.2 а.с.9, 76).

Відповідно до п.2 вказаного договору предметом застави транспортних засобів - автомобіль марки: RENAULT KANGOO, ТИП - спеціалізований вантажний - спеціалізований фургон малотоннажний-В, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір - білий, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 . Вартість предмету застави складає 102 030 грн., що еквівалентно 3800 доларів США.

У позовній заяві позивач ОСОБА_3 вказує, що через технічну помилку в тексті договору позики було зазначено дату укладання договору 26 квітня 2018 року, замість правильної дати - 26 квітня 2019 року. Строком повернення позики було визначено - 19 липня 2019 року.

Відповідач ОСОБА_1 заперечувала проти доводів позивача про те, що договір позики коштів було укладено 26 квітня 2019 року.

Судом першої інстанції було роз`яснено ОСОБА_1 право на проведення почеркознавчої експертизи, однак остання з таким клопотанням до суду не зверталася.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від від 02 листопада 2023 року було призначено у цій справі судову технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, що знаходиться за адресою: 49000, м. Дніпро, вул.Січеславська Набережна, буд. 17. Для проведення судово-технічної експертизи давності документів поставлено на вирішення експертів Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз наступне питання: Чи в один період часу виконані підписи на договорі позики, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , датованому 26 квітня 2018 року, та на договорі застави транспортного засобу, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченому приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко К.В. 26 квітня 2019 року, за реєстровим № 753 ? Попереджено експертів про кримінальну відповідальність згідно зі ст.ст. 384, 385 КК України за відмову від дачі висновку та за дачу свідомо помилкового висновку. Витрати, пов`язані з проведенням судово-технічної експертизи давності документів, покладено на позивача ОСОБА_2 . Надано в розпорядження експертів матеріали цивільної справи №199/4483/23 (провадження № 2/199/316/23). Зобов`язано позивача ОСОБА_2 надати експерту для дослідження оригінали договору позики від 26 квітня 2018 року та договору застави транспортного засобу від 26 квітня 2019 року, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та посвідчених приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко К.В. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи (т.1 а.с.97, 98).

Відповідно до висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз №4272-23 від 25 березня 2024 року: 1) Підписи від імені ОСОБА_3 та підписи від імені ОСОБА_1 в договорі позики від 26 квітня 2018 року та в договорі застави транспортного засобу від 26 квітня 2019 - виконані пастами з синьо-фіолетових(ого) кольорів(у) для кулькових ручок. Підписи від імені ОСОБА_3 та підписів від імені ОСОБА_1 в договорі позики від 26 квітня 2018 року та в договорі застави транспортного засобу від 26 квітня 2019 року вірогідно виконані одним і тим же пишучим вузлом кулькової ручки пастою синьо-фіолетового кольору. 2) У досліджуваних договорі позики від 26 квітня 2018 року та договорі застави транспортного засобу від 26 квітня 2019 року відсутні ознаки штучного зістарювання документів. 3) Встановити чи в один період часу нанесені підписи від імені ОСОБА_3 та підписи від імені ОСОБА_1 у наданих на дослідження договорі позики від 26 квітня 2018 року та договорі застави транспортного засобу від 26 квітня 2019 року не надається можливим (т.1 а.с.121-129).

У письмових поясненнях приватний нотаріус Дніпровського міською нотаріального округу Петренко К.В. зазначила, що 26 квітня 2019 року сторони у справі звернулися до неї, як до приватного нотаріуса, з метою вчинення правочинів стосовно укладення договору позики та договору застави транспортного засобу RENAULТ KANGOО, ТИП - спеціалізований вантажний - спеціалізований фургон малотоннажний-В, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . В процесі укладення договорів сторони вирішили не вчиняти договір позики в нотаріальній формі, а лише укласти договір застави транспортного засобу в нотаріальній формі, що дозволяється законом. Договір позики був складений в простій письмовій формі і при його виготовленні виникла технічна помилка з приводу дати: було вказано «двадцять шосте квітня дві тисячі вісімнадцятого року» замість правильного «двадцять шосте квітня дві тисячі дев`ятнадцятого року». Обидва договори були виготовлені і підписані в один день, що і підтверджується знаходженням договору позики датований «двадцять шосте квітня дві тисячі вісімнадцятого року» в нотаріальній справі. За для усунення цієї помилки нотаріус підтвердила, що правильно читати дату в договорі позики «двадцять шосте квітня дві тисячі дев`ятнадцятого року» як це і вказано у договорі застави транспортного засобу від 26 квітня 2019 року, за реєстровим №753 (т.1 а.с.162).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25 березня 2025 року з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, перевірки доводів апеляційної скарги було витребувано у позивача ОСОБА_2 оригінал договору позики від 26 квітня 2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т.2 а.с.58, 59).

03 червня 2025 року у судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_3 надав оригінал договору позики від 26 квітня 2018 року, який долучений до матеріалів цієї цивільної справи (т.2 а.с.77).

Слід зазначити, відповідач у судовому засіданні у апеляційному суді підтвердила, що вона підписувала договір застави траспортного засобу 26 квітня 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та нею, відповідно до умов якого, цим договором забезпечується виконання заставодавцем своїх зобов`язань перед заставодержателем, що випливають із договору позики від 26 квітня 2019 року, за яким заставодавець одержав від заставодержателя суму у розмірі 102 030 грн., що еквівалентно 3800 доларів США (т.2 а.с.9, 76).

В матеріалах справи відсутній договір позики, укладений між сторонами від 26 квітня 2019 року.

Позивач зазначав, що договір позики між сторонами було укладено саме 26 квітня 2019 року, а не 26 квітня 2018 року, у якому було зроблено помилку у його даті укладення.

Відповідач зазначила, що договір позики від 26 квітня 2019 року надати суду не може, оскільки в неї він відсутній.

Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 виконувала свої зобов`язання за договором позики саме від 26 квітня 2019 року, сплачувала позивачу грошові кошти саме за договором позики від 26 квітня 2019 року, матеріали справи не містять та відповідачем також такі докази надані суду не були.

Враховуючи встановлені обставини у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що датою укладання договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є 26 квітня 2019 року замість помилково зазначеної у договорі 26 квітня 2018 року.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказана помилка в частині зазначення дати договору позики носить технічний характер та жодним чином не впливає на правову суть укладеного договору позики, на суму грошових коштів, яка була отримана в борг ОСОБА_1 та на строк повернення позики, який визначено 19 липня 2019 року.

В матеріалах справи відсутні та відповідачем суду не надані докази на підтвердження повернення грошових коштів позивачу.

Отже, враховуючи встановлення факту укладення 26 квітня 2019 року договору позики між сторонами, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума позики в розмірі 154 041 грн. (станом на 04 червня 2024 року - дата подачі заяви про збільшення позовних вимог 1 долар США = 40,53 грн.).

Стосовно стягнення з відповідача на користь відповідача штрафу за договором позики у розмірі 154 014 грн. слід зазначити наступне.

Відповідно до пункту г) ст. 2 договору позики у разі несвоєчасного повернення суми позики позичальник зобов`язаний сплатити штраф позикодавцю у розмірі 100% від суми позики.

Враховуючи, що сума позики відповідачем не повернута позивачеві у визначений договором позики строк - 19 липня 2019 року, то позовні вимоги в цій частині є доведеними та обґрунтованими.

Представником відповідача у суді першої інстанції було заявлено про застосування позовної давності (т.1 а.с.37-40).

Із позовом у цій справі позивач звернувся до суду 14 липня 2022 року (т.1 а.с.2-4).

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Аналіз частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Таким чином, річний строк позовної давності для заявлення вимог щодо стягнення з відповідача штрафу сплинув, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Посилання в апеляційній скарзі на недоведеність позовних вимог є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Доводи апеляційної скарги про неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права є необґрунтованими.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови

проголошена у судовому засіданні 12 серпня 2025 року.

Повний текст постанови складено 12 серпня 2025 року.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді М.О.Макаров

О.В.Свистунова