ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/169/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Гончар М.С.

Кухаря С.В.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу з апеляційною скаргою Концерну «Міські теплові мережі» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2024 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року представник Концерну «Міські теплові мережі» Фарзаєва К.А. звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що позивач є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, з постачання теплової енергії. У період з 01.06.2015 року по 31.10.2023 року відповідачу було надано послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, постачання теплової енергії у житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Проте відповідач належним чином не виконував зобов`язання по оплаті наданих послуг, у зв`язку з чим, за вказаний період утворилась заборгованість загальним розміром 58 458,68 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, представник позивача просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» суму заборгованості з централізованого опалення, постачання гарячої води, постачання теплової енергії за період з 01.06.2015 року по 31.10.2023 року у розмірі 58 458,68 грн. та судовий збір у сумі 2 147,20 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2024 року позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість на загальну суму 40 413 гривень 12 копійок, яка складається: з заборгованості за надані послуги з централізованого опалення у розмірі 38 794 гривні 53 копійки, заборгованості за послуги з гарячого водопостачання у розмірі 998 гривень 59 копійок, абонплати за постачання теплової енергій у розмірі 510 гривень 00 копійок, абонплати за гаряче водопостачання у розмірі 110 гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у розмірі 1 484 гривні 35 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник Концерну «Міські теплові мережі» Літвінова Т.А. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення з відповідача заборгованості за послуги з постачання гарячої води, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити в повному обсязі позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води; стягнути судовий збір з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі».

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що між позивачем та відповідачем встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання на підставі відкритого особового рахунку № НОМЕР_1 , за яким проводились нарахування.

Квартира відповідача підключена до мережі централізованого опалення та постачання гарячої води, послуги у зазначений період надавалися, з приводу неналежної якості послуг або їх відсутності, відповідач до позивача не звертався, за спожиті послуги нараховувалась помісячна плата, однак відповідач оплату за спожиті послуги не здійснював у повному обсязі.

Сторонами не оспорюється, що в квартирі відповідача встановлено і опломбовано квартирний прилад обліку води, з періодичністю повірки - 4 роки.

Лічильник є власністю споживача, він несе повну відповідальність за утримання та його експлуатацію. Таким чином, у позивача відсутній обов`язок щодо проведення періодичної повірки засобу вимірювальної техніки взятої на абонентський облік, за власний рахунок.

Відповідно до інформації, яка обліковуються в Концерні «Міські теплові мережі», данні про повірку лічильника у встановлений строк відсутні.

З лютого 2019 року позивачем було знято прилад обліку відповідача з абонентського обліку в зв`язку із відсутністю державної повірки квартирного приладу обліку (тип КВ-1,5, зав. № 269802), встановленого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно, нарахування за послуги з постачання гарячої води з 01 лютого 2019 р. по особовому рахунку № НОМЕР_1 проводились згідно встановлених норм споживання (0,14 м 3 на 1 зареєстровану особу ОСОБА_1 з урахуванням фактичних годин та аварійних відключень).

Відповідно до Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», який набрав чинності 02 серпня 2017 року, та Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 1344 від 02 листопада 2017 року, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг виконала перерахунок вартості тарифів та вилучила з них витрати, пов`язані з обслуговуванням та повіркою загальнобудинкових та індивідуальних засобів обліку, тим самим поклавши обов`язок на власника індивідуального засобу обліку води за власний рахунок здійснювати їх періодичну повірку, обслуговування та ремонт, у тому числі їх демонтаж, транспортування та монтаж після повірки.

До листопада 2017 року періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) засобів вимірювальної техніки, що є власністю фізичних осіб, здійснювалась за рахунок суб`єктів господарювання, а з 29 листопада 2017 року повірка та ремонт засобів квартирних приладів обліку води, які знаходяться у власності фізичних осіб, здійснюється за кошти абонентів.

Вважає, що апелянт правомірно здійснював нарахування за спожиті послуги з гарячого водопостачання згідно з встановлених норм та тарифів за кількістю зареєстрованих осіб, без врахування показів лічильника.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11 травня 2021 року у справі № 215/6483/19.

Крім того, зауважує, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Представником апелянта в процесі розгляду справи в своїй відповіді на відзив наголошувалось на тому, що в період 01.06.2015 по 31.10.2023, за який Концерн «МТМ» просить стягнути з відповідача суму заборгованості, ОСОБА_1 здійснювала наступні платежі: листопад 2017 року 500,00 грн., грудень 2017 року 500,00 грн., лютий 2019 року 1 000,00 грн., квітень 2019 року 1 000,00 грн.

Здійснення відповідачем даних платежів є підставою, передбаченою частиною 1 статті 264 ЦК України, для переривання перебігу позовної давності.

Інші учасники справи рішення суду не оскаржили.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції застосував позовну давність до вимог позивача про стягнення заборгованості за період з червня 2015 року по лютий 2017 року, оскільки вони перебувають поза межами трирічного строку позовної давності. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення у межах строку позовної давності з березня 2021 року по жовтень 2023 року у сумі 38 794,53 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості за послуги з гарячого водопостачання суд виходив із того, що згідно показань приладу обліку гарячої води за період з моменту введення в експлуатацію квартирного приладу обліку гарячої води до контрольного зняття показань 02.08.2024 року було спожито 8,75 м3 гарячої води. Доказів на підтвердження проведення оплати за спожитий об`єм наданих послуг з постачання гарячої води відповідачем надано не було та наявність вказаної заборгованості відповідачем не заперечується. Тому суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Концерну «Міські теплові мережі» щодо стягнення заборгованості за послуги з гарячого водопостачання відповідно до показів приладу обліку гарячої води у розмірі 998, 59 грн.

З урахуванням вищезазначеного суд виснував, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у загальному розмірі 40 413,12 грн., яка складається з заборгованості за надані послуги з централізованого опалення у розмірі 38 794,53 грн., заборгованості за послуги з гарячого водопостачання у розмірі 998,59 грн., абонплати за постачання теплової енергій у розмірі 510,00 грн., абонплати за гаряче водопостачання у розмірі 110,00 грн.

Проте, погодитися в повній мірі з такими висновками суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, Концерн «Міські теплові мережі» діє на підставі статуту. Відповідно до статуту підприємства основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну.

Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій та її збут та інше.

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з 22.03.2017 року по теперішній час, що підтверджується інформацією, наданою на запит суду Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради №04-46/8776 від 07.12.2023.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 354498158 від 15.11.2023 судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_1 належить на праві приватної власності об`єкт житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_3 .

Договір купівлі-продажу теплової енергії між сторонами не укладався. На ім`я відповідача по справі ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 по отриманню комунальних послуг, які надаються позивачем за адресою: АДРЕСА_3 .

02.10.2021 Концерн «МТМ» оприлюднив на офіційному веб-сайті Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, що є публічним договором приєднання, який вважається укладеним з 01.11.2021 із відповідачем, оскільки співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги.

Згідно наданого позивачем розрахунку у період з 01.06.2015 року по 31.10.2023 були надані послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води у житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на загальну суму 61 458,68 грн., за вказаний період було здійснено оплату послуг на суму 3 000,00 грн., а відтак розмір заборгованості становить 58 458,68 грн., з яких заборгованість централізоване опалення та постачання теплової енергії складає 47 592,74 грн., заборгованість за гаряче водопостачання та постачання гарячої води становить 10 245,94 грн., заборгованість зі сплати абонплати за постачання теплової енергії - 510,00 грн. та гарячого водопостачання - 110,00 грн.

Крім того, судом встановлено, що за адресою надання послуг в квартирі АДРЕСА_4 встановлено вузол розподільного обліку гарячої води типу КВ 1,5 номер Держреєстру ЗВТ України 00225644, заводський номер 269802, прийняти позивачем на абонентський облік 14.09.2015 шляхом технічного огляду й опломбування вузла обліку на запірній арматурі з фільтром пломбою №R14167655, початкові покази приладу 00000,233 м3, що підтверджується копією акту №мс введення в експлуатацію квартирного приладу обліку гарячої води від 14.09.2015 року.

Згідно наданого представником відповідача Акту № л/с 135502674 контрольного зняття показань квартирного приладу обліку гарячої води від 02.08.2024 року виконано повірку приладу обліку гарячої води, розташованого у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно вказаного Акту на момент повірки видимі дефекти лічильника відсутні, справний і опломбований, показання на момент перевірки складають 00008,984м3.

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії та гарячої води, які регулюються Законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги», а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21липня 2005 року (чинних на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

За нормами ст.ст. 64, 67, 68 ЖК України наймачі (власники) квартир зобов`язані щомісяця своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води; наймач і всі повнолітні члени сім`ї несуть солідарну майнову відповідальність за зобов`язанням, пов`язаним з найманням житла.

За правилами ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року, який діяв в період виникнення спірних правовідносин і втратив чинність з 01.05.2019 року, а також Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 року, який введено в дію з 01.05.2019 року, правовідносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, мають ознаки зобов`язання, в силу яких споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року, залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством.

Відповідно п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 (далі - Правила № 630) розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Відповідно до п.п. 20, 21 Правил № 630 плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

У разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства; з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

Згідно п. 30 Правил № 630 споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки.

Відповідно до п. 29 Правил № 630, споживач має право на зменшення розміру плати у разі, зокрема, тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

Споживач згідно ч.ч. 1, 3, 4 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 року, який введено в дію з 01.05.2019 року, здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Споживач щомісяця (або з іншою періодичністю, визначеною договором) вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу та електричної енергії), у тому числі якщо вона складається з окремих складових, передбачених відповідним договором, укладеним відповідно до цього Закону.

За змістом ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії зобов`язаний своєчасно укласти договір з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Відповідач в порушення вищевказаних норм діючого законодавства свої зобов`язання щодо оплати послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води належним чином не виконувала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.

У порядку досудового врегулювання спір між сторонами не вирішений.

Частиною третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Звертаючись із позовом до суду, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за надані у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води за період з 01.06.2015 року по 31.10.2023 року в розмірі 58 458,68 грн., з яких заборгованість за централізоване опалення та постачання теплової енергії складає 47 592,74 грн., заборгованість за гаряче водопостачання та постачання гарячої води - 10 245,94 грн., заборгованість зі сплати абонплати за постачання теплової енергії - 510,00 грн. та гарячого водопостачання - 110,00 грн.

На підтвердження факту існування вказаної заборгованості позивачем були надані детальні розрахунки боргу, з яких чітко прослідковується яким чином здійснювалося нарахування вартості наданих послуг.

Відповідачем розрахунок заборгованості не спростовано.

Колегія суддів враховує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції врахував, що відсутність відповідного договору між споживачем житлово-комунальних послуг та їх виконавцем не є підставою для відмови у стягненні заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, оскільки згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачем.

Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 щодо обов`язковості сплати комунальних послуг незалежно від наявності договору.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, згідно з яким якщо у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, тому відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Незважаючи на відсутність письмового договору між сторонами, із фактичних стосунків, що склалися між сторонами, вбачається, що такі договірні відносини між ними існують, оскільки Концерном «Міські теплові мережі» у встановленому законом порядку послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води відповідачу надавалися, у зв`язку з цим позивач ніс витрати, а тому відповідач повинна також нести зобов`язання по їх сплаті.

Встановивши, що між сторонами по справі склалися фактичні договірні відносини, за якими відповідачу надавалися житлово-комунальні послуги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач зобов`язана їх оплачувати, оскільки фактично користувалася ними.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновками суду щодо стягнення заборгованості за послуги з гарячого водопостачання відповідно до показів приладу обліку гарячої води у розмірі 998, 59 грн. з наступних підстав.

Згідно з частиною четвертою статті 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» (у редакції, станом на 01 лютого 2019 року) відповідальність за своєчасність проведення періодичної повірки, обслуговування та ремонту (у тому числі демонтажу, транспортування та монтажу) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення комерційних розрахунків за спожиті теплову енергію і воду) покладається на суб`єктів господарювання, що здійснюють обслуговування відповідних засобів вимірювальної техніки.

Періодична повірка засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення розрахунків за спожиті електричну енергію і газ) проводиться за рахунок тарифів на електро- і газопостачання. Періодична повірка засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення комерційних розрахунків за спожиті теплову енергію і воду) проводиться за рахунок внесків за обслуговування вузлів комерційного обліку, встановлених відповідно до Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" .

Періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування і монтаж) вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання теплової енергії та води в квартирах (приміщеннях) будинку, здійснюються за рахунок власників таких вузлів обліку, якщо інше не встановлено договором, а у разі укладення співвласниками багатоквартирного будинку індивідуальних договорів про надання відповідної комунальної послуги періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування і монтаж) таких вузлів обліку забезпечуються виконавцем комунальної послуги за рахунок плати за абонентське обслуговування, встановленої відповідно до Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Порядок подання таких засобів на періодичну повірку, обслуговування та ремонт, а також порядок оплати за періодичну повірку, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Порядок надання комунальних послуг, права та відповідальність споживачів і виконавців цих послуг регламентується Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила № 630).

Пунктами 9, 30, 32 Правил № 630 передбачено, що квартирні засоби обліку води і теплової енергії беруться виконавцем на абонентський облік, а їх періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) проводяться за рахунок виконавця, до обов`язків якого входить контроль міжповіркових інтервалів, повірка квартирних засобів обліку, їх обслуговування та ремонт, в той час як обов`язком споживача є своєчасна оплата наданих послуг за цінами і тарифами, встановленими згідно з вимогами законодавства.

Відповідно до Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», який набрав чинності 02 серпня 2017 року та Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 1344 від 02 листопада 2017 року, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг виконала перерахунок вартості тарифів та вилучила з них витрати, пов`язані з обслуговуванням та повіркою загальнобудинкових та індивідуальних засобів обліку, тим самим поклавши обов`язок на власника індивідуального засобу обліку води за власний рахунок здійснювати їх періодичну повірку, обслуговування та ремонт, у тому числі їх демонтаж, транспортування та монтаж після повірки.

До 28 листопада 2017 року періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) засобів вимірювальної техніки, що є власністю фізичних осіб, здійснювалась за рахунок суб`єктів господарювання, а з 29 листопада 2017 року повірка та ремонт засобів квартирних приладів обліку води, які знаходяться у власності фізичних осіб, здійснюється за кошти абонентів.

Відповідно до пункту 15 Правил № 630, засоби обліку води і теплової енергії, встановлені у квартирі (будинку садибного типу) та на вводі у багатоквартирний будинок, підлягають періодичній повірці.

Пунктом 20 Правил № 630 передбачено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Відповідно до пункту 21 Правил № 630, у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства.

З лютого 2019 року позивачем було знято прилад обліку відповідача з абонентського обліку в зв`язку із відсутністю державної повірки квартирного приладу обліку (тип КВ-1,5, зав. № 269802), встановленого за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно, нарахування за послуги з постачання гарячої води з 01 лютого 2019 року по особовому рахунку № НОМЕР_1 правомірно проводились позивачем згідно встановлених норм споживання (0,14 м 3 на 1 зареєстровану особу ОСОБА_1 з урахуванням фактичних годин та аварійних відключень).

Щодо наявності підстав для застосування строку позовної давності в рамках даної справи, колегія суддів виходить з наступного.

Встановлено, що з позовом про стягнення вказаної суми заборгованості позивач звернувся до суду 04.12.2023 року.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто, строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідача заборгованості в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України продовжено на строк дії карантину. Вказаний закон набрав чинності з 02 квітня 2020 року.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено на всій території України карантин з 12.03.2020, який неодноразово продовжувався та тривав до 30.06.2023.

Встановлено, що період заборгованості визначено позивачем в розрахунку заборгованості з 01.06.2015 року по 31.10.2023 року.

Таким чином, починаючи з дня набрання чинності Закону України від 30.03.2020 №540-IX, тобто з 02.04.2020 року і до 30 червня 2023 року діяло положення про продовження строків позовної давності на період дії карантину.

З урахуванням пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, застосуванню підлягає строк позовної давності щодо платежів, які мали бути сплачені до 2 квітня 2017 року.

Враховуючи наведене, вимоги позову щодо стягнення заборгованості за період з 02 квітня 2017 року по 31 жовтня 2023 року заявлені у межах строків позовної давності, є доведеними та обґрунтованими, і сума заборгованості за вказаний період відповідно до розрахунку заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, складає 47 733,70 грн., з яких заборгованість за централізоване опалення та постачання теплової енергії складає 37 799,46 грн., заборгованість за гаряче водопостачання та постачання гарячої води становить 9 314,24 грн., заборгованість зі сплати абонплати за постачання теплової енергії - 510,00 грн. та гарячого водопостачання - 110,00 грн.

Приймаючи до уваги, що стороною відповідача не було доведено, що у неї відсутній борг перед позивачем за період з 02 квітня 2017 року по 31 жовтня 2023 року, при цьому, позивачем на підтвердження своїх вимог надано відповідні докази, які відповідачем також не спростовано, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги за період з 02 квітня 2017 року по 31 жовтня 2023 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з відповідача на користь Концерну «МТМ» підлягає стягненню заборгованість за надані послуги за період з 02 квітня 2017 року по 31 жовтня 2023 року включно, яка складає 47 733,70 грн.

Стосовно доводів представника Концерну «Міські теплові мережі» про те, що часткова оплата комунальних послуг відповідачем є підставою для переривання строку позовної давності, то вказані доводи не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи. Так, відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. При цьому визнання боргу повинно бути усвідомленим та свідчити про те, що особа згодна з його наявністю. Коли особа вносить плату за комунальні послуги, вона вказує відповідний місяць, і виконавець зобов`язаний зарахувати кошти саме за місяць, указаний у платіжному документі. Якщо особа не вказує місяць оплати або вносить суму більшу, ніж нараховано, виконавець на власний розсуд може віднести надлишок та непозначену суму до сплати заборгованості за попередні періоди. В цьому випадку суду потрібно встановлювати намір особи: чи хотіла вона сплатити попередню заборгованість або це помилка робітника банку, який не вказав місяць, або особа не знала, що оплачує попередній період, із чим не згодна. Усвідомлена оплата за попередній період є підставою для переривання строку позовної давності. У випадку помилки чи незнання ця ж дія є підставою для застосування ч. 1 ст. 267 Цивільного Кодексу України. Підстави для переривання строку позовної давності в цьому випадку відсутні.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПКУкраїни).

Згідно з п.п. б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

При зверненні до суду з позовом представник позивача просила стягнути з відповідача заборгованість в сумі 58 458,68 грн., за результатом апеляційного перегляду справи колегія суддів дійшла висновку, що з ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість в розмірі 47 733,70 грн., тобто позовні вимоги задоволено на 81,65 %.

При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 147,20 грн.

При поданні апеляційної скарги заявником сплачено судовий збір в розмірі 2 576,64 грн.

У зв`язку з тим, що рішення суду підлягає зміні в частині суми стягнення, то відповідно збільшенню підлягає і сума судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги Концерну «МТМ» задоволено частково, на 81,65 %, тому судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 1 753,19 грн. (2 147,20 грн.* 81,65 %) підлягає стягненню з відповідача на користь Концерну «МТМ».

Апеляційну скаргу Концерну «МТМ» задоволено частково, відповідно на 81,65 %, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 2 103,83 грн. (2 576,64 * 81,65 %) підлягає стягненню з відповідача на користь Концерну «МТМ».

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2024 року у цій справі змінити в частині визначеної до стягнення суми заборгованості та судового збору: збільшити суму стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» з 40 413,12 грн. до 47 733,70 (сорок сім тисяч сімсот тридцять три) грн. 70 коп.; збільшити суму стягнення з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судового збору з 1 484,34 грн. до 1 753 (одна тисяча сімсот п`ятдесят три) грн. 19 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 103 (дві тисячі сто три) грн. 83 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 15 серпня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

С.В. Кухар