справа № 381/2318/24
головуючий у суді І інстанції Осаулова Н.А.
провадження № 22-ц/824/6787/2025
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, -

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 звернулася з позовом до АТ «Українська залізниця», у якому просила суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , в якості відшкодування моральної шкоди 250 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Тарасівка Фастівського району Київської області потяг скоїв наїзд на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який від отриманих травм помер.

Внаслідок смерті ОСОБА_3 його дочці ОСОБА_2 було завдано моральної шкоди. Сам факт загибелі людини під час ДТП є свідченням глибини та тривалості моральних страждань його рідних. На момент ДТП ОСОБА_4 було без 2 тижнів 1 рік. Отже, малолітня дитина все своє життя буде змушена проживати без батька, що безумовно впливає на неї, так як вона назавжди позбавлена можливості отримувати від нього підтримку та допомогу як моральну, так і матеріальну.

Посилаючись на приписи статей 1172, 1187 ЦК України, з урахуванням невідновності заподіяної шкоди, її тривалості та глибини страждань, позивач оцінює розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди у грошовому еквіваленті 250 000 грн, а тому, звернулася до суду в інтересах своєї дочки з цим позовом.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2024 року частково задоволено позов ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 .

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 як законного представника малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в якості відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю батька ОСОБА_3 суму коштів у розмірі - 100 000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави суму судового збору у розмірі 1 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги, вказав на те, що смерть ОСОБА_3 сталася внаслідок його особистої необережності, а саме порушення ним пунктів 2.1, 2.5, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року № 54, а також зазначає, що згідно із висновком експерта на момент смерті ОСОБА_3 перебував у стані середнього ступеня алкогольного сп`яніння.

Враховуючи вказані обставини, можна дійти висновку, що ОСОБА_3 свідомо, потрапив на залізничну колію, свідомо порушив Правила безпеки громадян на залізничному транспорті України, Правила поведінки громадян на залізничному транспорті та перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння середнього ступеня, у цьому стані він опинився зі своєї волі.

На думку апелянта, ці обставини у сукупності можуть свідчити лише про те, що ОСОБА_3 , свідомо допускав настання шкідливого результату, але безпідставно розраховував, що він не настане, водночас судом першої інстанції не було взято до уваги у сукупності вищевказані доводи та неповністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи.

Скаржник вказує, що виключається випадкова можливість здійснення наїзду на потерпілого. У поведінці ОСОБА_3 , вбачається непрямий умисел, що цілковито виключає можливість настання цивільно-правової відповідальності з боку відповідача.

Апелянт звертає увагу апеляційного суду, що до смерті ОСОБА_3 призвели дії самої потерпілого.

Наголошує, що залізниця являється зоною підвищеною небезпеки., а дотримання правил безпеки не вимагає від пішоходів особливих зусиль, певних навичок чи здібностей.

Тобто, на думку апелянта, очевидним є, що потерпілий свідомо порушив ці правила.

Посилається на те, що за відсутності ознак стороннього втручання можливо стверджувати, що опинитись в такому стані на залізничній колії - це була самостійна ініціатива потерпілого, який знаючи про небезпеку, повинен був передбачити нанесення шкоди, свідомо допускати її, і, можливо, бажав її настання.

Зазначає, що ОСОБА_3 не міг не помітити поїзду, що рухався по колії оскільки у нього було увімкнене світло, крім того машиніст поїзду подавав відповідні звукові сигнали великої гучності аби уникнути зіткнення з потерпілим.

А отже потерпілий усвідомлював, що перебування на залізничних коліях при наближенні поїзду матиме наслідком наїзд на нього. Таким чином, в діях ОСОБА_3 , є наявність інтелектуальної ознаки умислу.

Наголошує, що судом першої інстанції було залишено поза увагою ті обставини, що позивач жодним чином не обґрунтувала розмір своїх позовних вимог на суму 250 000 грн, що обставини, на які посилалися позивач, є загальними абстрактними твердженнями, а не конкретними фактами, що мають відношення до справи.

Також відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено факту завдання моральних страждань та душевних переживань, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв`язку з неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача.

Представник позивача - адвокат Таргоній В.М. у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги.

Представник відповідача - адвокат Юзопольський С.В. у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Колегія апеляційного суду, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про таке.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 19).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 11).

З матеріалів справи встановлено, що смерть ОСОБА_3 настала в наслідок наїзду потяга, що підтверджується таким.

Як вбачається із висновку експерта №750 судово-медичної експертизи від 02 листопада 2023 року за фактом смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проведеної на підставі постанови СВ Фастівського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_5 від 11 жовтня 2023 року, в крові та сечі трупа виявлено етиловий спирт, у крові 2,18 ‰, що за життя могло відповідати середньому ступеню алкогольного сп`яніння, у сечі 3,83 %. При судово-медичному дослідженні трупа виявлено тілесні ушкодження, які утворились від дії (удар, тертя, стиснення, скручування) тупих предметів, якими могли бути частини потягу, що рухався, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наступила внаслідок множинних переломів кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів.

При цьому, досудове розслідування у кримінальному провадженні №0003043 від 11 жовтня 2023 року за частиною 1 статті 276 КК України на даний час триває (а.с. 156).

Відповідно до листа АТ «Укрзалізниця» №Ц-6-94/365-24 від 22 квітня 2024 року, електровоз ЧС4 №209 перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Київ-Пасажирський» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця». ОСОБА_6 працює у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Київ-Пасажирський» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніста електровоза з 01 листопада 2019 року до цього часу (а.с. 10).

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Відповідно до частини 1, 2, 5 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухово- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непероборної сили або умислу потерпілого.

Вимоги частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді.

Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині 3 статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі, суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач (пункт 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 статті 23 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

З матеріалів справи встановлено, що електровоз ЧС4 №209 перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Київ-Пасажирський» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Судом також було встановлено, що машиніст електровоза ОСОБА_6 перебував у трудових відносинах з відповідачем та під час виконання трудових обов`язків, здійснив наїзд на ОСОБА_3 , внаслідок чого, останній помер.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач АТ «Українська залізниця» має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено наявність підстав для звільнення його від відповідальності у зв`язку із тим, що завдання шкоди сталося внаслідок обставин непереборної сили або умислу потерпілого, з огляду на таке.

Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини 1 статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина 2 статті 1193 ЦК України). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Отже, посилання відповідача на те, що шкода спричинена не з його вини, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, та може бути звільнений від такої відповідальності лише спричиненням шкоди за наслідками непоборної силі або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди, яких встановлено судом не було.

Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При ньому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує па розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власного практикою в аналогічних справах.

Отже, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженої Головою ЄСПЛ на підставі статті 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах.

Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, судом першої інстанції правильно прийнято до уваги те, що моральна шкода ОСОБА_2 завдана смертю її батька, спричинила та буде спричиняти протягом усього її життя душевні страждання, а відновити становище, яке існувало до його смерті, не можливо.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що смерть ОСОБА_3 спричинена його особистою необережністю, а отже однією з причин загибелі є недотримання померлим правил поведінки на залізничному транспорті, то апеляційний суд звертає увагу, що, з урахуванням саме цих обставин, судом першої інстанції було зменшено розмір завданої моральної шкоди.

Отже, висновок суду першої інстанції про зменшення суми на відшкодування моральної шкоди з 250 000 грн до 100 000 грн є обґрунтованим та правильним.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 14 серпня 2025 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська