Справа № 462/6198/25
провадження 2-н/462/1731/25
У Х В А Л А

18 серпня 2025 року, суддя Залізничного районного суду міста Львова Ліуш А.І. розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів та витрат на правову допомогу,-

ВСТАНОВИВ:

заявниця звернулася до суду за заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів та витрат на правову допомогу. Перевіряючи матеріали заяви про видачу судового наказу на відповідність вимогам ст. 163 та ст. 161 ЦПК України, суд знаходить підстави для відмови у видачі судового наказу, виходячи з наступного.

Загальні вимоги щодо форми та змісту заяви про видачу судового наказу визначені у статті 163 ЦПК України. Відповідно до частин першої другої статті 163 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником. У заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

В порушення вищезазначених вимог заява про видачу судового наказу не містить відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету у боржника.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що пунктом 29 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого Рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21 передбачено, що у разі подання до суду документів в електронній формі учасник зобов`язаний у випадках, визначених процесуальним законодавством, надати доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів.

Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

У разі подання до суду документів в електронній формі учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів.

В порушення даних вимог закону заявником не додано до заяви про видачу судового наказу копії доданих до неї документів, для надіслання їх божнику.

Разом з тим, при розгляді заяви про видачу судового наказу судом враховується ціла низка приписів закону, в тому числі ст. 169 ЦПК України, одночасно з копією судового наказу боржникові надсилається копія заяви стягувача про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами (ч.2 статті).

Також, суд звертає увагу заявника на те, що хоч положення статті 163 ЦПК України не містять обов`язку заявника при зверненні до суду із заявою про видачу судового наказу в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи надавати докази надсилання таких матеріалів боржнику, така стаття не містить і обов`язку суду у виготовленні таких копій замість заявника.

В той же час, пунктом 9 статті 10 ЦПК України передбачено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Відповідно до ч. 1 ст. 177 ЦПК України у разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї в електронній формі, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів.

Заява про видачу судового наказу була сформована в системі «Електронний суд», однак доказів надсилання даної заяви до електронного кабінету боржника, а у разі відсутності у нього електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність електронного кабінету, доказів надсилання заяви про видачу судового наказу, - у паперовій формі листом з описом вкладення, стягувачем не надано.

Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо: 1) заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку; 2) заявлено вимогу про компенсацію витрат на проведення розшуку відповідача, боржника, дитини або транспортних засобів боржника; 3) заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості; 4) заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; 5) заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; 6) заявлено вимогу про повернення вартості товару неналежної якості, якщо є рішення суду, яке набрало законної сили, про встановлення факту продажу товару неналежної якості, ухвалене на користь невизначеного кола споживачів; 7) заявлено вимогу до юридичної особи або фізичної особи - підприємця про стягнення заборгованості за договором (іншим, ніж про надання житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення), укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відтак, заявлена вимога про стягнення з боржника витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн., не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, оскільки не відповідає вимогам статті 161 ЦПК України.

Крім того суд вважає за необхідне зазначити, що за ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Так, на підтвердження наявності витрат на правову допомогу суду було надано ордер та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю. Водночас зазначені документи є лише підтвердженням повноважень адвоката на представництво інтересів заявника, однак самі по собі вони не свідчать про реальність та обсяг понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. Зокрема, до матеріалів справи не долучено ані договору про надання правової допомоги, який би засвідчував домовленість між заявником та адвокатом щодо вартості послуг, ані акту приймання-передачі виконаних робіт чи іншого документа, який би підтверджував фактичне надання правничих послуг та їх вартісне наповнення. За відсутності таких доказів у суду немає правових підстав вважати витрати у заявленому розмірі підтвердженими та такими, що підлягають відшкодуванню.

Відтак, суд приходить до переконання, що із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн., за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу, що згідно п. 8 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, є самостійною підставою для відмови у видачі судового наказу.

Окремо суд вважає за необхідне зазначити, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (вказана позиція також підтримана позицією Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц).

Відтак, заявлені витрати в розмірі 5 000 грн., в справі про видачу судового наказу є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг (на підтвердження якого взагалі не надано жодного належного та допустимого доказу), витраченим часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності витрат, розумності їх розміру.

Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити у видачі судового наказу за вимогою стягувача, про видачу судового наказу оскільки заява про видачу судового наказу подана з порушенням вимог статті 163 та ст. 161 ЦПК України.

Відмова у видачі судового наказу із зазначених судом підстав, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою у встановленому порядку розділом ІІ ЦПК України, після усунення її недоліків.

Керуючись ст.ст.161,165, 261 ЦПК України, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів та витрат на правову допомогу,- відмовити за безпідставністю.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: А.І. Ліуш