Номер провадження: 22-ц/813/2926/25
Справа № 523/6347/24
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання - Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2

на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 жовтня 2024 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування, ОСОБА_2 , про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною,

встановив:

16 квітня 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом, у якому просила:

1. Визначити спосіб участі у особистому вихованні онуки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , контакт особистий та надання інформації про важливі факти із життя дитини, а саме:

- особисті зустрічі (побачення) кожної другої та четвертої неділі місяця, з 12 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин, за місцем реєстрації дитини за адресою;

АДРЕСА_1 , без присутності матері - ОСОБА_4 та/або інших членів сім`ї дитини, починаючи з десятирічного віку дитини;

- спілкування по телефону в режимі відео зв`язку між ОСОБА_1 та онукою ОСОБА_5 ;

- надання відомостей інформації про успіхи у на в чанні дитини кожного другого та сьомого місяця року, шляхом надсилання листа на електрону пошту ІНФОРМАЦІЯ_2 , до повноліття дитини ІНФОРМАЦІЯ_3 .

2. Визначити порядок виконання рішення суду:

- зобов`язати ОСОБА_4 забезпечувати побачення ОСОБА_1 з онукою ОСОБА_5 кожної другої та четвертої неділі місяця, з12 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин, адресою: АДРЕСА_1 , без присутності матері - ОСОБА_4 та/або інших членів сім`ї дитини, починаючи з десятирічного віку дитини;

- зобов`язати ОСОБА_4 кожну першу та третю неділі місяця об 14.00 забезпечувати спілкування зі своєї сторони, для ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , засобом телефонного по відео зв`язку шляхом приймання дзвінків на свій телефонний номер НОМЕР_1 , з телефонного номера ОСОБА_1 , а саме: НОМЕР_2 , для спілкування між онукою та бабусею, в дусі поваги до прав та свобод інших людей і любові до своєї сім`ї та родини, до повноліття дитини ІНФОРМАЦІЯ_3 .

- зобов`язати ОСОБА_4 повідомляти ОСОБА_1 про важливі факти з життя дитини - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 (надання відомостей інформації про успіхи у навчанні дитини) кожного другого та сьомого місяця року, шляхом надсилання листа на електрону пошту ІНФОРМАЦІЯ_2 , до повноліття дитини ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позовна заява обґрунтована тим, що позивачка є рідною бабусею малолітньої дитини ОСОБА_5 , яка є донькою ОСОБА_2 та відповідачки ОСОБА_4 , якою позивачці чиняться перешкоди у побаченнях з онукою та у особистому вихованні дитини.

Остання зустріч бабусі з онукою відбулася 23 березня 2018 року у присутності ОСОБА_2 та відповідачки та з того часу позивачка не мала можливості побачитися з онукою особисто.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 липня 2021 року у справі

№ 752/7784/19, зі змінами внесеними постановою Одеського апеляційного суду від 26.06.2023 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , за участю третьої особи ОСОБА_2 , за участю органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, органу опіки та піклування Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про участь у виховання онуки - задоволено частково, визначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , спосіб її участі у особистому вихованні онуки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , шляхом особистих зустрічей (побачень) кожної першої неділі місяця з 12:00 години до 18:00 години поблизу місця проживання/ знаходження матері, зареєстрованого у встановленому законом порядку, та/або за місцем проживання/знаходження дитини, зареєстрованого у встановленому законом порядку, в рекреаційних зонах та зонах дитячого дозвілля у присутності матері ОСОБА_4 до досягнення дитиною десятирічного віку, встановлено порядок виконання рішення суду шляхом зобов`язання ОСОБА_4 забезпечувати побачення ОСОБА_1 з онукою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , кожної першої неділі місяця з 12:00 години до 18:00 години поблизу місця проживання/знаходження матері, зареєстрованого у встановленому законом порядку, та/або за місцем проживання/знаходження дитини, зареєстрованого у встановленому законом порядку, в рекреаційних зонах та зонах дитячого дозвілля до досягнення дитиною десятирічного віку.

Вказане вище рішення суду, після його перегляду в апеляційному порядку, було звернуто до примусового виконання, однак відповідачка вчиняє дії, спрямовані на ухилення від виконання вказаного судового рішення, перешкоджаючи у зустрічах позивачки з дитиною.

Ураховуючи, що станом на час звернення до суду з цим позовом, малолітня дитина онука позивачці ОСОБА_6 досягла 9 річного віку та через 10 місяців їй виповниться 10 років, зважаючи на те, що дія вказаного вище судового рішення закінчиться у зв`язку з досягненням ОСОБА_5 10 років, у той час як позивачка бажає приймати участь у вихованні дитини, спілкуватися з нею, тому вважала за необхідне звернутися з цим позовом до суду, заявивши позовні вимоги, які охоплюватимуть період часу після закінчення дії судового рішення у справі №752/7784/19.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 жовтня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 . Винести окрему ухвалу щодо учасника справи Пересипської районної Одеської міської ради у вигляді штрафу який покласти на голову адміністрації ОСОБА_7 щодо відмови у подані висновку до суду.

За доводами апеляційних скарг, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції не врахував, що позивачка не приймала участь у засіданні комісії захисту прав дітей Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, оскільки про дату і час проведення цього засідання ОСОБА_1 не була повідомленою.

Крім цього, суд першої інстанції безпідставно зазначив, що позивачка не зверталася із заявою про забезпечення доказів, шляхом зобов`язання органу опіки та піклування надати висновок, оскільки ОСОБА_1 подавала відповідне клопотання, яке не було розглянуто судом, тим самим суд не дотримався вимог ч.5 ст. 12 ЦПК України.

Усупереч ч.2 ст. 13 ЦПК України, суд першої інстанції з власної ініціативи не постановив ухвалу про зобов`язання органу опіки та піклування скласти відповідний висновок.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо тотожності позовних вимог, заявлених у цій справі та справі №752/7784/19, оскільки у цих справах різний предмет позову, що робить неможливим висновок суду про тотожність позовних вимог у зазначених справах.

В судовому засіданні представник скаржниці ОСОБА_1 , адвокат Судаков В.В. та скаржник ОСОБА_2 підтримали вимоги апеляційних скарг, надали суду пояснення за доводами скарг.

Представник відповідачки ОСОБА_4 , адвокат Голосов Ю.В. заперечував проти задоволення вимог апеляційних скарг позивачки та третьої особи ОСОБА_2 .

Представник органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, будучи належним чином повідомленим чином про дату, час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає не у повній мірі, виходячи з такого.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Позивачка ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 та бабусею малолітньої дитини ОСОБА_5 .

У провадженні Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) перебуває на виконані виконавчий лист №752/7784/19, виданий 22 січня 2024 року Суворовським районним судом м. Одеси згідно з яким визначено ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_5 , спосіб її участі у особистому вихованні онуки

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , шляхом особистих зустрічей (побачень) кожної першої неділі місяця з 12:00 години до 18:00 години поблизу місця проживання/знаходження матері, зареєстрованого у встановленому законом порядку, та/або за місцем проживання/знаходження дитини, зареєстрованого у встановленому законом порядку, в рекреаційних зонах та зонах дитячого дозвілля у присутності матері ОСОБА_4 до досягнення дитиною десятирічного віку. Встановлено порядок виконання рішення суду шляхом зобов`язання ОСОБА_4 забезпечувати побачення ОСОБА_1 з онукою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , кожної першої неділі місяця з 12:00 години до 18:00 години поблизу місця проживання/знаходження матері, зареєстрованого у встановленому законом порядку, та/або за місцем проживання/знаходження дитини, зареєстрованого у встановленому законом порядку, в рекреаційних зонах та зонах дитячого дозвілля до досягнення дитиною десятирічного віку.

З витягу з протоколу №10 засідання комісії з питань захисту прав дітей Пересипської районної державної адміністрації Одеської міської ради від 16 травня 2024 року убачається, що при вирішенні питання щодо визначення способу участі бабусі ОСОБА_1 у вихованні малолітньої онуки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виходячи з відсутності відомостей, які б підтверджували наявність спору між сторонами, комісія одноголосно прийняла рішення про перенесення розгляду вказаного вище питання на лютий 2025 року, тобто до досягнення дитиною 10-ти річного віку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що за відсутності висновку органу опіки та піклування щодо визначення способу участі бабусі у вихованні малолітньої онуки, ОСОБА_5 , 13 лютого 2015 року, суд позбавлений можливості вирішити питання за наявними матеріалами. Крім того, повторно звертаючись до суду з тих самих підстав із тим самим предметом - про визначення способу участі у особистому вихованні онуки, ОСОБА_1 просить суд захистити права, починаючи з лютого 2025 року, які підлягатимуть судовому захисту у випадку їх порушення в майбутньому, тоді як суд захищає саме порушені права, а не ті, порушення яких ще не відбулося.

Щодо таких висновків суду колегія суддів зазначає про таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держав (частина перша статті 2 ЦПК України).

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного (сімейного) права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; перевага балансу інтересів; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі N 761/42030/21 (провадження N 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі N 607/20787/19 (провадження N 61-11625сво22)).

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі N 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі N 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 СК України)

Главою 21 СК України визначено особисті немайнові права та обов`язки інших членів сім`ї та родичів.

Відповідно до статті 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.

Частиною першою статті 263 СК України встановлено, що спір щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (частина друга статті 159 СК України).

Конструкція статті 159 СК України свідчить про те, що законодавець розмежовує вимоги про встановлення способу участі у вихованні дитини та про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні.

Повага до приватного і сімейного життя є важливими правами, захист яких гарантується Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. У прецедентній практиці Європейського суду з прав людини поняття "сімейне життя" у розумінні статті 8 Конвенції отримало достатньо широке тлумачення, не обмежується лише шлюбними відносинами, а може охоплювати й інші фактичні "сімейні зв`язки", зокрема, відносини між дитиною та близькими родичами (наприклад, бабою та дідом), оскільки останні можуть відігравати суттєву роль у сімейному житті.

Під правом на повагу до сімейного життя баби та діда по відношенню до своїх онуків в першу розуміється право на підтримання нормальних стосунків між бабою або дідом та онуками шляхом контактів з ним. Такі контакти зазвичай відбуваються за згодою особи, яка несе батьківську відповідальність, а це означає, що доступ бабусі, дідуся до онука, як правило, здійснюється на розсуд батьків дитини.

У постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі N 295/13297/18 (провадження N 61-8094св20) вказано, що законодавцем визначено механізм здійснення права баби та діда, прабаби, прадіда на виховання внуків і правнуків, який проявляється у: (а) покладенні обов`язку на батьків чи інших осіб, з якими проживає дитина, не перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків; (б) закріпленні права баби, діда, прабаби, прадіда у разі наявності перешкод у вихованні та спілкуванні із внуками, правнуками на звернення до суду з позовом про їх усунення (частини друга, третя статті 257 СК України).

За загальним правилом, передбаченим статтею 19 СК України та статтею 56 ЦПК України, у спорах між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору.

У частинах четвертій, шостій статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Тлумачення змісту зазначених приписів Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок.

У випадку неможливості надати висновок, який ґрунтується на обстеженні умов, орган опіки і піклування з метою захисту інтересів дитини має використати всі можливі варіанти одержання інформації і оцінки обставин, що склалися, і за можливістю надати висновок з посиланням на бесіди із родичами, знайомими, або з посиланням на інші документи та із вказівкою на те, що обстежити безпосередньо умови проживання неможливо.

Однак винесення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України.

Передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами (див. постанову Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі №523/19706/19).

Колегія суддів зауважує, що у цій справі з позовом до суду звернулася бабуся малолітньої дитини з вимогами про визначення участі та усунення їй зі сторони матері дитини перешкод у вихованні онуки, після досягнення дитиною десятирічного віку, посилаючись на те, що її участь у вихованні дитини, яка станом на час подачі цього позову досягла 9-ти річного віку, визначена рішенням суду у справі №752/7784/19 лише до досягнення ОСОБА_5 10 річного віку.

Ураховуючи, що положення ст. 19 СК України не містять вимоги щодо обов`язкової участі органу опіки та піклування під час вирішення спору між бабусею та одним із батьків щодо усунення їй перешкод у вихованні онуки, відтак можливо дійти висновку, що у такому випадку письмовий висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору не є обов`язковим.

Сама ж по собі відсутність такого висновку у всякому разі не може слугувати самостійною (окремою) підставою для відмови у задоволенні позову.

Наведеного вище суд першої інстанції не урахував, та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову саме з цих підстав.

Разом із цим, вказане унеможливлює задоволення вимоги скаржників про постановлення апеляційним судом окремої ухвали про накладення штрафу на посадових осіб Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради з підстав відмови у поданні до суду висновку органу опіки та піклування.

Крім цього, колегія суддів вважає помилковими висновки суду про те, що у межах цієї справи, позивачка повторно звернулася до суду із тим самим предметом позову, який є тотожним позовним вимогам, заявленими нею у справі №752/7784/19.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі N 761/7978/15-ц (провадження N 14-58цс18) зазначено, що "необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі N 917/1739/17 (провадження N 12-161гс19) зазначено, що "предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі N 161/8523/18 зазначено, що "вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав. Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору".

Як убачається з матеріалів справи, предметом спору у справі №752/7784/19 були вимоги про визначення участі ОСОБА_1 у особистому вихованні онуки

ОСОБА_5 до досягнення нею 10-ти річного віку, тоді як у межах цієї справи позивачка порушувала питання про визначення участі та усунення їй перешкод у вихованні дитини після досягнення нею 10-ти річного віку.

Наведене вище свідчить про відмінність заявлених позовних вимог, тому відсутні підстави стверджувати про їх тотожність.

Разом із тим, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у вихованні онуки після досягнення нею 10-ти річного віку, заявлених позивачкою у квітні 2024 року, тобто станом на час досягнення ОСОБА_5 лише 9-ти років, оскільки вказана вимога передбачає захист прав на майбутнє, що суперечить завданням цивільного судочинства, згідно з яким суд захищає порушене, невизнане або оспорюване право (частина перша статті 2 ЦПК України), а не забороняє діяти на майбутнє, що не відповідає змісту частини першої статті 15 ЦК України, згідно з якою кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Подібний висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі N 607/15692/19 (провадження N 14-39цс20) та від 27 листопада 2018 року у справі N 905/1227/17 (провадження N 12-112гс18), постанові Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі №753/21685/17 (провадження № 61-6141св22).

У відповідності до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що вирішуючи цю справу суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову

ОСОБА_1 , однак помилився у мотивах такого рішення, що відповідно до ч.4 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни його мотивувальної частини. В іншій частині рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 жовтня 2024 року потрібно залишити без змін.

Доводи апеляційних скарг не спростовують вірного висновку суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , і зводяться до суб`єктивного тлумачення норм права.

Згідно з положеннями ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновки до яких дійшов апеляційний суд, розподіл судових витрат не здійснюється.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає апеляційні скарги такими, що підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 жовтня 2024 року змінити виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 01 серпня 2025 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

М.В. Назарова