Номер провадження: 22-ц/813/1613/25
Головуючий у першій інстанції Аліна С.С.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Хімченко Руслан Олександрович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Димовчі Максим Іванович

на заочне рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 05 травня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Хімченка Руслана Олександровича про визнання недійсним договору купівлі-продажу

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Хімченка Р.О., в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13.09.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хімченко Р.О., за реєстровим №4588.

Обґрунтовує позовні вимоги тим, що 23.11.2017 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. на ім`я позивачки, згідно з яким, остання заповіла позивачці все належне їй на праві власності майно. Заповіт зареєстрований в реєстрі за № 2680.

Після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилась спадщина , яка складається із квартири АДРЕСА_1 , в якій остання проживала до самої смерті. Квартира належала покійній ОСОБА_3 , на підставі Свідоцтва про прано власності на квартиру, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому 21.04.2000 року, реєстровий № 007425, у книзі 36-К., № 287.

Протягом тривалого часу позивачка здійснювала нагляд та опікувалась ОСОБА_3 , разом зі своєю матір`ю ОСОБА_4 , яка знала останню багато років, та підтримувала подружні стосунки.

Складання заповіту на користь позивачки було вмотивоване тривалим та старанним доглядом ОСОБА_1 та її матір`ю ОСОБА_4 , та протягом багатьох років за померлою. Наслідком опіки позивачки стало добровільне розпорядження ОСОБА_3 про перехід права власності після її смерті на все належне їй майно, в тому числі житлової квартири, в якій померла ОСОБА_3 , яка безперервно проживала протягом багатьох років, до особи, яка опікувалась станом її здоров`я та створювала умови і забезпечувала її всім необхідним протягом останніх років її життя.

Позивачка вказує про те, що після відкриття спадщини, їй стало відомо про існування договору купівлі-продажу квартири від 13 вересня 2006 року, за умовами якого ОСОБА_3 відчужила житлову квартиру, з умовою передати об`єкт нерухомості на користь відповідачки, у строк до 13 вересня 2006 року.

Позивачка вказує про те, що спірне житло не було фактично передано у користування і розпорядження набувача за договором, а залишилось у власності і користуванні ОСОБА_3 . Відповідно всупереч вимогам чинного законодавства сторонами не були вчинені фактичні дії, спрямовані на відчуження права власності і його перехід до набувача за договором. Спірне житло протягом всього часу з моменту укладення угоди залишилось у власності ОСОБА_3 . Крім того, сама померла жодним чином не згадувала про нібито відчуження нею житла на користь третьої особи, навпаки наголошуючи на своєму намірі повністю відчужити житло на користь ОСОБА_1 , яка весь час її доглядала і піклувалась. ОСОБА_3 за життя виявила бажання заповісти позивачці свою квартиру та склала заповіт. Поховання ОСОБА_3 здійснила також позивачка, за власні кошти та надавала їй посильну допомогу.

Після похорон, позивачка навідувалась та прибирала в квартирі ОСОБА_3 , а в березні місяці помітила, що квартира ОСОБА_3 закрита та в квартирі змінені замки, і встановлена сигналізація.

Позивачка вказує про те, що померла ОСОБА_3 ніколи зазначала про наявність договору купівлі-продажу, навпаки вона вважала квартиру своєю власністю, перед оформленням заповіту, скаржилась що не може знайти документів на право власності на житлову квартиру, що вони зникли.

Позивачка вважає, що у зв`язку з відсутністю реальної передачі майна за договором, що підтверджується тривалим проживанням померлої у вказаному приміщенні, здійсненням останньою правомочностей власника, та утриманням майна, позивачка вважає недійсним правочин з відчуження об`єкта нерухомості за договором купівлі-продажу квартири від 13 вересня 2006 року, з підстав порушення сторонами вимог ст.ст. 203, 234 ЦК України. Дані обставини стали підставою для звернення до суду. Позивачка просить позовні вимоги задовольнити відповідно до ст.ст. 203, 234 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 05 травня 2023 року ухвалено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Хімченка Руслана Олександровича про визнання недійсним договору купівлі-продажу - відмовити.

Суд першої інстанції керувався тим, що недоведеність, а отже відсутність порушення права позивача, тягне за собою відмову у його захисті судом і, відповідно, має наслідком відмову у позові.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Димовчі М.І. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить заочне рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 05 травня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 13.09.2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хімченко Р.О., за реєстровим № 4588.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд, ухвалюючи оскаржуване рішення дійшов необґрунтованого висновку про те, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу квартири від 13.09.2006, який посвідчений приватним нотаріусом Хімченко Р.О., у продавця ОСОБА_3 та відповідачки було вільне волевиявлення на його укладення, сторони самостійно підписали вказаний договір та вказаний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених цим договором.

Скаржник зазначає, що такі висновки суду не узгоджуються з матеріалами справи, оскільки: суд позбавлений реальної можливості встановити волевиявлення продавця квартири - ОСОБА_3 ; квартира не була прийнята покупцем (відповідачем) після укладення спірного договору купівлі-продажу, в тому числі на умовах пункту 8 цього договору, оскільки ОСОБА_3 продовжувала мешкати в спірній квартирі до самої смерті, сплачувала відповідні витрати на обслуговування квартири, що виключає реальні наміри сторін договору та виключає настання реальних наслідків для укладання спірного договору купівлі-продажу квартири, що свідчить про його фіктивність, в розумінні ст. 234 ЦК України; значне умисне заниження вартості квартири суттєво призвело до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та завдало суттєвої шкоди покупцеві, а отже, умови спірного договору порушили принцип добросовісності, що тягне за собою визнання договору недійсним.

Крім того, в апеляційній скарзі звертається увага на те, що в порушення вимог ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд не надав належної оцінки доказам у справі і ухвалив поспішне рішення не отримавши доказів автентичності долучених до матеріалів справи копій документів не порівнявши їх з оригіналами документів.

Підсумовуючи доводи скарги позивач зазначила, що суд порушив вимоги частини 1 ст. 264 ЦПК України, не здійснивши правильну правову кваліфікацію та правильне застосування норм матеріального права предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Пояснення учасників справи

У судовому засіданні, представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Димовчі М.І. надав усні пояснення по суті справи, доводи скарги підтримав, зазначивши при цьому, що рішення суду першої інстанції є помилковим, а також прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідачки адвокат Соловйов В.В., надав пояснення, в яких зазначив, що суд першої інстанції правомірно вирішив цей спір, правильно застосувавши норми матеріального й процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , яке видано Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №1350 (т.1, арк.сп.11).

26.11.1999 року ОСОБА_3 було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Восьмої одеської державної нотаріальної контори Туйск Ф.Л., зареєстровано за №1-5468, відповідно до якого ОСОБА_3 заповіла квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (т.1, арк.сп. 61).

23.11.2017 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М., зареєстровано в реєстрі за № 2680, відповідно до якого, остання заповіла ОСОБА_1 все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, та взагалі усе те, що на день смерті буде належати їй та на, що за законом матиме право (арк.сп.15).

Відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 21.04.2000 року, яке видано на квартиру АДРЕСА_1 , власником квартири є ОСОБА_3 , в цілому складається з двох кімнат загальною площею 42,4 кв.м, житловою площею 28,3 кв.м, відображених у технічному паспорті від 18.02.2000 року. Свідоцтво видане на підставі довідки ЖВК «Гідробудівельник» № 22 від 11.02.2000 року, розпорядження управління житлово-комунального господарства Одеського міськвиконкому від 21.04.2000 року, № 726. (арк.сп.120, т.2), зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, 17.05.2000 року, у книзі 36-К., № 287 (т.2, арк.сп.120 оборіт).

Відповідно до Довідки (виписка з домової книги про склад сім`ї і реєстрації) №93 від 11.04.2017 року, ОСОБА_3 , з 1983 року була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_2 , особовий рахунок відкритий на ОСОБА_3 (т.1, арк.сп.17).

13.09.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хімченко Р.О. (т.2, арк.сп.117).

Згідно п. 1 даного договору, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.09.2006 року ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 ( арк.сп.14,т.1).

На виконання ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 17.06.2021 року про витребування доказів по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Хімченко Р.О. про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, до суду надійшли копії договору купівлі-продажу від 13.09.2006 року, який укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також документи які були витребувані для укладення договору ( срк.сп.91-100,т.2).

Після укладення договору купівлі-продажу, 13.09.2006 року ОСОБА_2 було видано довіреність на ім`я ОСОБА_3 , яка посвідчена приватним нотаріусом Хімченком Р.О., зареєстровано в реєстрі за №4594, відповідно до якої уповноважила ОСОБА_3 бути її представником в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, з питання реєстрації та отримання документів підтверджуючих право власності ОСОБА_2 (в тому числі Витяг про реєстрацію) на квартиру АДРЕСА_1 (т.1, аркс.сп.63).

Також, 13.09.2006 року ОСОБА_2 було видано довіреність на ім`я ОСОБА_3 , яка посвідчена приватним нотаріусом Хімченком Р.О., зареєстровано в реєстрі за №4595, відповідно до якої уповноважила ОСОБА_3 користуватися квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , у тому числі з правом проживання в зазначеній квартирі (т.1, арк.сп.62).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Судом першої інстанції встановлено, що предметом позову є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 13.09.2006 року з підстав, передбачених ст.ст. 203, 234 ЦК України.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі№ 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі №909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до положень частин третьої та четвертої статті 334 ЦК України (у редакції станом на дату укладення оспореного договору купівлі-продажу) право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Частиною третьої статті 640 ЦК України (у редакції станом на дату укладення оспореного договору купівлі-продажу) передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування . Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при укладенні договору купівлі-продажу від 13 вересня 2006 року квартири АДРЕСА_1 , між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хімченко Р.О., у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було вільне волевиявлення на його укладення, сторони самостійно підписали вказаний договір та вказаний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених цим договором.

Зазначений договір відповідає вимогам ЦК України, так як був укладений у письмовій формі, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хімченко Р.О., і покупець ОСОБА_2 прийняла майно та стала повноправним власником, зареєструвавши своє право власності на нього.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції достеменно встановлено, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позовної заяви, що під час укладення спірного договору не було дотримано вимог чинного законодавства, у тому числі щодо дійсної волі сторін, колегія суддів вважає висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення позову, законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги, що судом не встановлено дійсне волевиявлення продавця квартири - ОСОБА_3 , що квартира не була прийнята покупцем (відповідачем) після укладення спірного договору купівлі-продажу, що сторонами договору умисне занижено вартість квартири, що тягне за собою визнання договору недійсним, не заслуговують на увагу, спростовуються висновками суду.

Так, за життя ОСОБА_3 , відповідно до ст. 319 ЦК України, як власник спірної квартири АДРЕСА_1 , на власний розсуд: володіла, користувалася, розпоряджалася своїм майном, і як власник квартири мала право (уклала) укладати договір купівлі-продажу від 13.09.2006 року, вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону.

Позивач не довела те, що оспорений нею договір купівлі-продажу не відповідав волевиявленню сторін правочину та наявність умислу з певним спрямуванням волі у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Довід, що оспорений договір не передбачав реального настання правових наслідків, обумовлених умовами правочину, не було вчинено дії, спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно, спростовується тим, що після укладення договору купівлі-продажу, 13.09.2006 року ОСОБА_2 було видано довіреність на ім`я ОСОБА_3 , яка посвідчена приватним нотаріусом Хімченком Р.О., зареєстровано в реєстрі за №4594, відповідно до якої уповноважила ОСОБА_3 бути її представником в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, з питання реєстрації та отримання документів підтверджуючих право власності ОСОБА_2 (в тому числі Витяг про реєстрацію) на квартиру АДРЕСА_1 , а також тим, що 13.09.2006 року ОСОБА_2 було видано довіреність на ім`я ОСОБА_3 , яка посвідчена приватним нотаріусом Хімченком Р.О., зареєстровано в реєстрі за №4595, відповідно до якої уповноважила ОСОБА_3 користуватися квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , у тому числі з правом проживання в зазначеній квартирі.

Щодо ціни продажу квартири, то сторони договору вільні при визначені ціни договору.

Крім того, доводи апеляційної скарги, щодо прийняття судом, в якості доказів, належним чином оформлених нотаріальних документів, а не їх оригіналів, не доводять яким чином це може вплинути на правову оцінку спірного договору та визначення волевиявлення сторін договору.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Димовчі Максим Іванович, залишити без задоволення.

Заочне рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 05 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко