Справа № 2-904/2010
Провадження №6/523/203/25
У Х В А Л А

"11" серпня 2025 р. м. Одеса

Пересипський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання Дяченко Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 м. Одеси, заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області, в АРК та місті Севастополі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), АТ «ПІРЕУС БАНК МКБ», про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИВ :

Заявник ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, в якій просила скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України відносно ОСОБА_1 , встановлене згідно ухвали Керченського міського суду Автономної Республіки Крим від 03.02.2010 року у цивільній справі №2-904/2010.

В обґрунтування заяви, ОСОБА_1 зазначила, що за інформацією наданою Державною прикордонною службою України їй стало відомо, що відносно неї виконується зокрема наступне судове рішення: ухвала Керченського міського суду Автономної Республіки Крим від 03.02.2010 року у цивільній справі №2-904/2010, якою суд за заявою ВАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» про забезпечення позову, тимчасово обмежив у праві виїзду за межі України боржнику громадянці України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до закінчення провадження у справі. 25.10.2024 року на адресу Пересипського районного суду м. Одеси представник заявника надіслав адвокатський запит з проханням надати належним чином завірену копію ухвали Керченського міського суду Автономної Республіки Крим від 03.02.2010 року у цивільній справі №2-904/2010. 20.11.2024 року Пересипський районний суд м. Одеси повідомив, що ухвала Керченського міського суду Автономної Республіки Крим від 03.02.2010 року у цивільній справі №2-904/2010 відсутня в ЄДРСР, а матеріали цивільної справи №2-904/2010 до Суворовського районного суду м. Одеси не передавались, що унеможливлює виготовлення, направлення копій вищевказаних ухвал та надання запитуваної інформації. 05.02.2025 року на адресу відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області, в АРК та місті Севастополі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було надіслано адвокатський запит з проханням надати інформацію, зокрема: стосовно відкритих виконавчих проваджень за виконавчим листом у справі №2-904/2010. 13.02.2025 року Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області, в АРК та місті Севастополі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) була надана відповідь, щодо двох виконавчих проваджень, з яких: виконавче провадження № 28653315 завершене, на підставі п.8 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження»; виконавче провадження №41859102 не встановлено. Враховуючи давність ухвали, відсутність фактичних доказів чинності заходу забезпечення позову, статус виконавчих проваджень, відсутність правових підстав для продовження обмеження, відсутність ухилення від виконання зобов`язань, заявник просив задовольнити його заяву та скасувати тимчасове обмеження.

29.05.2025 року представник Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надав суду пояснення, яким просив відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Обґрунтував пояснення наступним: Згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження, на виконанні у відділі державної виконавчої служби Керченського міського управління юстиції перебували виконавчі провадження щодо виконання виконавчих листів № 2-904/2010 та № 2-915/2010 відносно боржника ОСОБА_1 . Виконавче провадження № 22325193 з примусового виконання виконавчого листа № 2-915 від 11.10.2010 Керченського міського суду, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Піреус банк МКБ», сума до стягнення не зазначена. Стан виконавчого провадження «відкрито», дата відкриття 03.11.2010. Виконавче провадження № 39136869 з примусового виконання виконавчого листа № 2-915/10 від 14.10.2010 Керченського міського суду, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Піреус банк МКБ» боргу у розмірі 212044,52 грн.. Стан виконавчого провадження «відкрито», дата відкриття 01.08.2013. Виконавче провадження № 32699530 з примусового виконання виконавчого листа № 2-915/10 від 14.10.2010 Керченського міського суду, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Піреус банк МКБ» боргу у розмірі 328388,84 грн.. Стан виконавчого провадження «не встановлено». Виконавче провадження № 3131664 з примусового виконання виконавчого листа № 2- 915/10 від 14.10.2010 Керченського міського суду, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Піреус банк МКБ» боргу у розмірі 328388,84 грн.. Стан виконавчого провадження «не встановлено». Виконавче провадження № 41859102 з примусового виконання виконавчого листа № 2-904/10 від 01.11.2010 Керченського міського суду, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Піреус банк МКБ» боргу у розмірі 348225,70 грн. Стан виконавчого провадження «не встановлено». Сукупність наявних обставин не дають на даний час підстав дійти переконливого висновку про наявність обставин, які давали б підстави для скасування обмежувальних заходів, оскільки виконання боргових зобов`язань не підтверджено належними доказами, жодних фінансових документів заявником не було надано, наявні відкриті виконавчі провадження, по яких боржником ОСОБА_1 не надано доказів погашення боргу від стягувача ПАТ «Піреус банк МКБ», або погашення боргу на депозитний рахунок Відділу з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, які боржник також має сплатити відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», рішення суду залишаються не виконаними боржником.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12.05.2025 року прийнято заяву ОСОБА_1 до провадження та призначено по справі судове засідання.

Суд неодноразово відкладав розгляд справи, з метою повідомлення всіх учасників справи.

Представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Назаркевич С.М. до судового засідання не з`явився, був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином, в заяві просив здійснити її розгляд у відсутність заявника та його представника.

Представник стягувача АТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» до судового засідання не з`явився, був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином.

Представник заінтересованої особи Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області, в АРК та місті Севастополі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у судове засідання не з`явився, був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином.

Дослідивши доводи заяви, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для її задоволення.

Судом встановлено, що Державною прикордонною службою України стосовно ОСОБА_1 виконується ухвала Керченського міського суду Автономної Республіки Крим від 03.02.2010 у цивільній справі № 2-904/2010, якою суд за заявою ВАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» про забезпечення позову, тимчасово обмежив у праві виїзду за межі України боржника громадянку України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до закінчення провадження у справі. Це підтверджено листом Головного Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 17.06.2024 року.

Ухвала Керченського міського суду Автономної Республіки Крим від 03.02.2010 у цивільній справі № 2-904/2010 відсутня в ЄДРСР, однак не викликає сумніву її постановлення судом, та виконання до теперішнього часу.

Згідно відповіді Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області, в АРК та місті Севастополі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 13.02.2025 №2656:

- фактично матеріали виконавчих проваджень, які перебували на території АР Крим та м. Севастополь, в тому числі, виконавчі провадження, які було відкрито відносно ОСОБА_1 , до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області, в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі Південного міжрегіонального управління (м. Одеса) не передавались, а також у відділі на примусовому виконанні виконавчі провадження не перебували;

- згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження, на виконанні у відділі державної виконавчої служби Керченського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа № 2-904/2010;

- виконавче провадження № 28653315 з примусового виконання виконавчого листа №2-904 від 01.11.2010 Керченського міського суду, про стягнення заборгованості у розмірі 348225,70 гри., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить боржнику ОСОБА_3 , яке 11.12.2013 завершено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про - виконавче провадження (в редакції на час прийняття рішення);

- виконавче провадження № 41859102 з примусового виконання виконавчого листа № 2-904/10 від 01.11.2010 Керченського міського суду, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Піреус банк МКБ» боргу у розмірі 348225,70 грн.. Стан виконавчого провадження - «не встановлено».

Фактично обставини відповіді Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області, в АРК та місті Севастополі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 13.02.2025 №2656, підтверджені наданими суду письмовими поясненнями.

За змістом положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази з власної ініціативи.

Відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України, в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Згідно ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» громадянину України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта у випадках, якщо діють неврегульовані аліменти, договірні чи інші невиконані зобов`язання - до виконання зобов`язань, або розв`язання спору за погодженням сторін у передбаченому законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифіковано Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97 р., у статті 2 передбачено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року р. № 1404-VIII.

За змістом п. 19 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Виходячи з викладеного, законом встановлено можливість тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

Під ухиленням боржника від виконання зобов`язань, покладених рішенням суду, слід розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

За даних обставин, судом встановлено, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України розповсюджується на заявника ОСОБА_1 більше 15 років, з дня її постановлення, та протягом більше 11 років з дня завершення виконавчого провадження.

Суд виходить із того, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, ефективного захисту сторони у справі, що передбачено ст. ст. 6, 13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу, як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

19 листопада 2010 року Консультативною радою європейських суддів (КРЄС) прийнято Висновок №13 (2010), який зокрема встановлює, що у державі, яка керується верховенством права, державні органи передусім зобов`язані поважати судові рішення і виконувати їх швидко exofilicio. Сама ідея державного органу, який відмовляється підкоритися рішенню суду, підриває концепцію примату закону (п. 31).

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно зі ст.129-1 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За приписами ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Таким чином, на Державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є джерелом права.

Разом із тим, суд по даній справі також враховує те, що стаття 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантує кожній особі право на вільне пересування в межах території, на якій вона перебуває, а також право залишити її і, таким чином, їхати в країну за власним вибором за умови, що особі дозволено в`їжджати на її територію. Це означає, що дії, які можуть становити втручання або обмежувати здійснення цього права, відповідають вимогам статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції тільки у випадку, коли вони передбачені законом, переслідують одну із законних цілей, згаданих у третьому пункті статті, і можуть вважатися «необхідними у демократичному суспільстві» для досягнення зазначених цілей (див. рішення у справі «Ігнатов проти Болгарії» (Ignatov c. Bulgarie), заява № 50/02, пункт 32, від 02 липня 2009 року).

У цій справі на заявника накладено обмеження у праві на виїзд за межі території країни протягом більше 11 років з дня завершення виконавчого провадження за виконавчим листом №2-904 від 01.11.2010.

При цьому, суд зазначає, що згідно відповіді Головного Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 17.06.2024 року, строк дії обмеження встановлений до закінчення провадження у справі. Безсумнівно, враховуючи видачу Керченським міським судом виконавчого листа №2-904 від 01.11.2010, судове провадження було закінчено ухваленням судового рішення ще у 2010 році, також є завершеним виконавче провадження.

Також суд констатує, що будь-яких доказів вчинення АТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» дій з приводу виконання виконавчого листа № 2-904 від 01.11.2010 Керченського міського суду, про стягнення заборгованості у розмірі 348225,70 гри., після 11.12.2013 року дата завершення виконавчого провадження, матеріали справи не містять.

Суд вважає, що таке обмеження права відповідної особи на вільне пересування становить втручання у розумінні статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції. Рішення Європейського суду з прав людини, у справі «Ігнатов проти Болгарії» (Ignatov c. Bulgarie), пункт 33).

Аналогічна позиція викладена у пункті 31 рішення Європейського суду з прав людини, справа «Стецов проти України» від 11 травня 2021 року, набуло статусу остаточного 11 серпня 2021 року, яким встановлено наступне: з огляду на пропорційність суд вважає, що, по-перше, намір боржника у разі несплати судового боргу важко встановити і така оцінка значною мірою суб`єктивна; а по-друге, це не може бути єдиною підставою для накладення оскаржуваного обмеження, якщо воно триває довше, аніж протягом короткого початкового періоду. У Рішенні ЄСПЛ визнано обґрунтованою скаргу позивача в частині неможливості перегляду і скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України з інших підстав, крім повного відшкодування належних сум, що свідчить про порушення статті 2 Протоколу №4 до Конвенції.

Також така позиція викладена у п.9 рішення Європейського суду з прав людини, справа «ІСКРА ПРОТИ УКРАЇНИ» (AFFAIRE ISKRA c. UKRAINE) (Заява № 12489/17) від 22 червня 2023 року. У цій справі, як і у згаданому рішенні у справі «Стецов проти України» (Stetsov c. Ukraine), на заявника було накладено заходи, які не були належним чином обґрунтовані та не могли бути повторно розглянуті або переглянуті до моменту погашення заборгованості у повному обсязі. Отже, Суд дійшов висновку, що українські органи державної влади не виконали своє зобов`язання за статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції забезпечити з огляду на конкретні обставини обґрунтованість і пропорційність втручання у право особи на виїзд зі своєї країни від початку й протягом усього періоду його дії. Отже, було порушено право заявника на свободу пересування, гарантоване пунктом 2 статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції.

Враховуючи наведені позиції рішень Європейського суду прав людини, суд дійшов висновків, що відмова у скасуванні тимчасового обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України, яке діє протягом більше 11 років після завершення виконавчого провадження № 28653315, та за обставин відсутності доказів виконання виконавчого листа №2-904 від 01.11.2010 виданого Керченським міським судом АРК з того періоду часу, буде порушувати статтю 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому, суд виходить із принципу пропорційності, обставин того що обмеження у праві виїзду за межі носить саме «тимчасовий» характер, за даних обставин не є виправданим.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги заявника ОСОБА_1 про скасування обмеження у праві виїзду за межі України законні та обґрунтовані.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 33 Конституції України, ст. 441 ЦПК України, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України»,

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області, в АРК та місті Севастополі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), АТ «ПІРЕУС БАНК МКБ», про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , накладене ухвалою Керченського міського суду Автономної Республіки Крим від 03.02.2010 року у цивільній справі № 2-904/2010.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня складання ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала складена та підписана 11.08.2025 року.

Суддя: К.О. Далеко