Провадження № 2/554/1697/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

18 серпня 2025 року м. Полтава

Шевченківський районний суд міста Полтави у складі:

головуючого судді Михайлової І.М.

за участі секретаря судового засідання Васюти А.Є.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Васильєвої Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: Перша Полтавська державна нотаріальна контора, Полтавський обласний державний нотаріальний архів про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на частину житлового будинку з частиною надвірних будівель,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року ОСОБА_3 звернулася із позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Перша Полтавська державна нотаріальна контора, Полтавський обласний державний нотаріальний архів, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на частину житлового будинку з частиною надвірних будівель. Позов подано в електронній формі через електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Позов обґрунтований тим, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 19.05.1989 року укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Позивачка проживала та була зареєстрована у період з 08.08.1989 року по 29.07.1994 року у буд. АДРЕСА_1 . Її чоловік ОСОБА_4 був зареєстрований за вказаною адресою у період з 01.03.1985 року по дату смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

15.07.1994 року позивач уклала договір міни зі своєю дочкою ОСОБА_5 , згідно з умовами якого обміняла 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 . Після укладення договору міни позивач була впевнена та переконана, що має право на обов`язкову частку у спадщині за заповітом після смерті її чоловіка - на частину житлового будинку АДРЕСА_1 із частиною надвірних будівель та продовжувала проживати за вказаною адресою.

Після смерті свого чоловіка позивачка звернулася до Першої Полтавської державної нотаріальної контори з метою оформлення спадкових прав на майно, однак державний нотаріус повідомила їй, що не потрібно подавати заяву про прийняття спадщини, оскільки позивачка прийняла спадщину сумісним проживанням за однією адресою із спадкодавцем та зможе у будь який час оформити обов`язкову частку у спадщині за заповітом після смерті її чоловіка - на 4/9 частини житлового будинку АДРЕСА_1 із надвірними будівлями.

Відповідно до ст.535 ЦК УРСР та згідно із довідкою Відділу обслуговування громадян Шевченківського району в м. Полтаві № 14 від 07.06.2021 року № 504 ОСОБА_3 як непрацездатна дружина спадкодавця ОСОБА_4 успадкувала 2/3 частки від майна, що належало спадкодавцю. Оскільки ОСОБА_4 належало 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , то позивач успадкувала обов`язкову частку в розмірі 4/9 частини житлового будинку.

Згідно із ст.561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видавалося спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. ЦК УРСР не передбачалося протягом якого строку спадкоємець повинен отримати свідоцтво про право на спадщину.

ОСОБА_3 вважає, що у держнотконтори була інформація про те, що позивач є непрацездатною дружиною спадкодавця ОСОБА_4 , спадщину позивачка прийняла та фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, проте її частку у спадщині не залишили відкритою.

Вважає, що ОСОБА_4 своє право власності на частину спірного житлового будинку не оформив, не зареєстрував в БТІ, хоча така реєстрація була обов`язкова, а тому видача ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом є незаконною. Оскільки посвідчення про реєстрацію частини спірного житлового будинку за ОСОБА_4 було видано після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі довіреності, виданої від імені ОСОБА_4 на ім`я батька відповідача ОСОБА_2 .

Відповідач не повідомляв позивачку про наявність заповіту на нього ( ОСОБА_2 ), а у подальшому не повідомляв та приховав, що успадкував після померлого ОСОБА_4 2/3 частини спірного житлового будинку, своїми діями відповідач ОСОБА_2 сприяв, щоб ОСОБА_3 не знала яку саме частину житлового будинку він успадкував, приховував і від державного нотаріуса важливу інформацію про наявність спадкоємця на обов`язкову частку, не надав доступу до частини житлового будинку працівникам Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор». ОСОБА_2 незаконно здійснював будівельні роботи у АДРЕСА_1 , а на зауваження позивача не реагував, лише їй погрожував, подавав до суду підробні документи у справі № 2-1861/1994.

Позивачка одразу не оформляла свідоцтво про право на спадщину за законом як дружина померлого спадкодавця, оскільки не мала достатньої кількості коштів, зважаючи, що була пенсіонером, на пенсію утримувала дочку та трьох онуків. Через погрози відповідача, бездіяльність поліції та відсутність грошових коштів, позивач не зверталася із позовом до суду раніше.

На даний час частини спірного житлового будинку не виділено в окремі одиниці, за 30 років не було визначено порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 . Постановою Полтавського апеляційного суду від 22.02.2024 року у справі № 554/3467/20 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_5 , заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 11.04.2023 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 про визначення порядку користування земельною ділянкою.

ОСОБА_3 є особою, що має право на обов`язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту, фактично прийняла спадщину сумісним проживанням із спадкодавцем за однією адресою, оскільки і після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 надалі проживала в буд. АДРЕСА_1 , підтримувала житловий будинок та господарські будівлі в належному стані, дбала про майно, проте наявність її суб`єктивного права не підтверджена відповідними доказами та отримати їх в нотаріальному порядку позивач позбавлена можливості.

Позивач вважала, що не пропустила строк позовної давності, оскільки він обчислюється з 23.11.2022 року, до цієї дати позивач не знала, що відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно померлого ОСОБА_4 .

Із вказаних підстав ОСОБА_3 просила визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 10.10.1994 року, видане державним нотаріусом ОСОБА_2., визнати за нею право власності на 4/9 частини спірного житлового будинку, як обов`язкову частку за непрацездатною дружиною померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Одночасно із позовною заявою позивачка направила клопотання, у якому просила витребувати докази, що можуть підтвердити аргументи та доводи, матеріально-правові вимоги, викладені нею в позові, а отримати їх і надати суду самостійно вона позбавлена можливості.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтава (найменування суду змінено на Шевченківський районний суд міста Полтави на підставі Закону України №4273-ІХ від 26.02.2025 року) від 27.11.2024 року відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з викликом учасників справи, призначено підготовче судове засідання. Клопотання ОСОБА_3 про витребування доказів - задоволено.

08.12.2024 року через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від представника відповідача, адвоката Васильєвої Л.М., подано відзив, у якому зазначено, що відповідач не визнає позовні вимоги у повному обсязі.

Відзив обґрунтовано тим, що позивач приховала від суду ту обставину, що справа за її позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.10.1994 року, виданого державним нотаріусом Першої Полтавської державної нотаріальної контори Башинською Т.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3-4904, ОСОБА_2 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 вже була предметом розгляду Октябрського районного суду м. Полтави.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18.03.2024 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом залишено без задоволення з огляду на пропуск позивачкою строку позовної давності.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 31.07.2024 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18.03.2024 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.10.1994 року відмовлено з підстав недоведеності позовних вимог, оскільки апеляційним судом не встановлено факту порушення права позивачки на спадкування у зв`язку із видачею відповідачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Судом апеляційної інстанції констатовано обґрунтованість висновку суду першої інстанції про пропуск позивачкою трирічного строку давності за відсутності об`єктивних перешкод. Рішення набрало законної сили 31.07.2024 року.

Представник відповідача наголошувала, що предметом позову у справі № 554/6879/23 було визнання його повністю недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.10.1994 року, спадкова справа № 115/1994, ОСОБА_2 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Однак, позивачка знову звернулася із аналогічним позовом про визнання оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за заповітом частково недійсним з тих самих підстав, що і в позовній заяві, про визнання вказаного свідоцтва недійсним повністю.

Посилаючись на пункт 3 частини першої статті 255 ЦПК України, на рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", рішенні від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" щодо визнання основним елементом верховенства права принципу правової певності стосовно неможливості поставлення під сумнів у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, правові висновки Верховного Суду, представник відповідача просила закрити провадження у справі, оскільки набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Щодо розгляду судом позовних вимог по суті, представник відповідача вважає такі вимоги необґрунтованими та просила застосувати до них позовну давність.

Щодо позовних вимог про визнання за позивачем права власності на 4/9 частини будинку по АДРЕСА_1 , представник відповідача зауважила, що позивач просить визнати за нею право власності на 4/9 частини всього будинку, тоді, якби вона мала би право на обов`язкову частку у спадщині, то її частка становила би 4/9 частин від частки спадкодавця, а не від усього будинку.

Позивач є співвласником житлового будинку про АДРЕСА_1 у розмірі 1/3 частини будинку, у липні 1994 року здійснила обмін належної їй 1/3 частини цього будинку на однокімнатну квартиру своєї доньки ОСОБА_5 . Отже з липня 1994 року власником 1/3 частини цього будинку, яка раніше належала позивачці, є ОСОБА_5 .

Позивачці відомо, що відповідач провів реконструкцію належної йому, з 10.10.1994 року 2/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .

В результаті проведеної відповідачем реконструкції належна йому частина будинку збільшилась. Станом на 09.09.1994 року за вказаною адресою був житловий будинок з пічним опаленням у розмірі 57.7 кв.м, що складався із кухні, кімнати, кімнати, сіни, ванни.

Проте станом на 26.02.2019 року за вказаною адресою перебуває двоповерховий житловий будинок з двома групами приміщень загальним розміром 148.1 кв.м.

Перша група приміщень складається з: передпокою, кухні, кімнати, вітальні, кладової, санвузла, сходів, передпокою, санвузла, кімнати, загальним розміром 128.5 кв. (частина відповідача ОСОБА_2 ). Реконструйована частина будинку, що належить відповідачу не здана в експлуатацію, а отже є самочинною. Проведена відповідачем реконструкція 2/3 частини будинку, що належала спадкодавцю, за технічними характеристиками на теперішній час не є тотожною з технічним станом 2/3 частини будинку на час отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Друга група приміщень складається з кімнати, кладової, санвузла, сінів, загальним розміром 19.6 кв.м (частина будинку, що належить доньці позивача, ОСОБА_5 ).

Крім того, рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28.03.2024 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 26.08.2024 року, у справі № 554/9806/18 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про припинення права власності на нерухоме майно, внаслідок його знищення та усунення порушення права власності, права проживання шляхом знесення самочинного будівництва у задоволенні позовних вимог відмовлено. Судом встановлено, що проведена відповідачем реконструкція значно збільшила його частину будинку. Частка відповідача на час розгляду справи складається з: передпокою, кухні, кімнати, вітальні, кладової, санвузла, сходів, передпокою, санвузла, кімнати, загальним розміром 128.5 кв. м м, а проведена реконструкція є самочинною.

За таких обставин просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , застосувати до позовних вимог позовну давність.

10.12.2024 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Полтавський обласний державний нотаріальний архів надіслав до суду завірену копію спадкової справи № 115/1994, заведеної ІНФОРМАЦІЯ_1 Полтавською державною нотаріальною конторою Полтавської області щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та копію з Книги обліку і реєстрації спадкових справ з інформацією про вказану спадкову справу.

Стосовно надання копії довіреності виданої ОСОБА_4 , ОСОБА_6 для отримання дублікату свідоцтва про право на спадщину повідомив, що згідно із пунктом 24 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом від 31.10.1975 року № 45/5 (що втратив чинність на підставі наказу Мінюсту від 14.06.1994 року № 18/5) наряди довіреностей та заяв про видачу дублікатів документів, що зберігалися тимчасово і на зберігання до Полтавського обласного державного нотаріального архіву не передавалися.

Відповідно до вимог пунктів 6.8 Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 03.02.1994 року № 6/5 (втратив чинність на підставі Наказу Міністерства юстиції від 21.12.2008 року № 2368/5) не передбачено зберігання у матеріалах спадкової справи довіреності на підставі якої видавався дублікат втраченого свідоцтва про право на спадщину. Тому повідомлено, що виконати ухвалу суду про витребування доказів у частині надання копії довіреності відсутня можливість через відсутність такого документа в наявності на зберіганні в Полтавському обласному державному нотаріальному архіві.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Полтавський обласний державний нотаріальний архів просив розглянути вказану справу без участі його представника.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Перша Полтавська державна нотаріальна контора на виконання ухвали суду про витребування доказів, надіслала належним чином засвідчену копію спадкової справи № 153/2021, заведеної Першою Полтавською державною нотаріальною конторою 02.12.2021 року до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , справу просила розглянути без участі її представника, при вирішенні справи покладається на розсуд суду.

16.12.2024 року до суду через ЄСІТС «Електронний суд» надійшла відповідь позивача ОСОБА_3 на відзив, у якому зазначила, що відзив не визнає та відхиляє усі наведені відповідачем та його представником заперечення. ОСОБА_3 зазначила, що їй не було відомо про факт звернення її чоловіка - ОСОБА_4 до суду з позовом про розірвання шлюбу, оскільки вони з ним спільно проживали, спільно вели господарство, підтримували шлюбні стосунки. На судові засідання вона не викликалась. Факт не розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_4 підтверджується відсутністю реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим повторно Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтава Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 22 вересня 2023 року.

Вважає, що шлюб між ОСОБА_3 та її чоловіком припинився внаслідок смерті ОСОБА_4 .

Посилання представника відповідача, що ОСОБА_3 на час смерті свого чоловіка не була непрацездатною, вважала помилковим та таким, що не відповідає дійсності зважаючи на положення статті 535 Цивільного кодексу Української РСР, статтею 51, 52, 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (у редакції від 13.03.1994 року), пенсія за вислугу років встановлюється окремим громадянам, зайнятим на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Працівники охорони здоров`я через свою роботу втрачають професійну працездатність та придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Розмір пенсії за вислугу років та розмір пенсій за віком призначаються в однакових розмірах.

Вказала, що йшла на пенсію не на пільгових, а на загальних умовах, оскільки була непрацездатною з 04 лютого 1994 року, оскільки її працездатність зважаючи на роботу втратила раніше, ніж настав вік, що дає право на пенсію за віком. ОСОБА_3 31.01.1994 року звільнена з посади дільничної медсестри поліклінічного відділення 4-ої міської клінічної лікарні м. Полтава у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років, у подальшому їй з 04.02.1994 року було призначено пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зазначала, що у Першої Полтавської державної нотаріальної контори була інформація про те, що ОСОБА_3 є непрацездатною дружиною спадкодавця - ОСОБА_4 , має право на обов`язкову частку у спадщині, що ОСОБА_3 фактично прийняла спадщину після свого померлого чоловіка - ОСОБА_4 , однак, в порушення вимог законодавства не залишено відкритою частку у спадщині, яку як вважає ОСОБА_3 , успадкувала обов`язкову частку у спадщині. Звертає увагу суду на те, що жодного листа ОСОБА_3 не отримувала та про їх існування навіть не знала. У матеріалах копії спадкової справи наданої до суду в іншій справі № 554/6879/23 наявні лише копії цих листів, проте, відсутні будь-які підтвердження, що ці листи відправлялися ОСОБА_3 , так само як і відсутні будь-які докази отримання цих листів ОСОБА_3 або відмови від їх отримання.

ОСОБА_3 вказала, що має право на обов`язкову частку у спадщині після свого померлого чоловіка ОСОБА_4 незалежно від будь-яких обставин, оскільки на момент його смерті була непрацездатною дружиною і обов`язкова частка у спадщині після померлого ОСОБА_4 належить непрацездатній дружині з часу її відкриття, однак, це не свідчить про те, що ОСОБА_3 визнає заповіт від 01.11.1993 року. Це лише свідчить про те, що у справі № 554/12955/24 вона звертається з позовом щодо того майна, яке при будь-яких обставинах (незалежно від того чи був заповіт чи ні точно належить їй), а у справі №554/7168/24 питання щодо того як посвідчувався заповіт від імені ОСОБА_4 ще не було досліджено судом, та не було вирішено судом питання щодо задоволення чи відмови у задоволенні позовних вимог. На сьогоднішній день заповіт є чинним, а тому свої дії не вважає суперечливими.

На даний час частини житлового будинку, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 не було виділено в окремі одиниці. Також за 30 років не було визначено порядок користування земельною ділянкою за вказаною адресою.

ОСОБА_3 знала лише про те, що ОСОБА_2 успадкував якусь частину від частини житлового будинку і від частини надвірних будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , але була переконана, що інша частина майна належить їй і свідоцтво про право на спадщину за заповітом на цю частину ОСОБА_2 не видано, оскільки це обов`язкова частка у спадщині, державний нотаріус її у цьому запевнила. Тобто раніше ОСОБА_3 через те, що ОСОБА_2 не показував їй документи, а державний нотаріус запевнила її у тому, що частка у спадщині залишилася відкритою, а показати документи по спадковій справі після померлого ОСОБА_4 відмовилася через нотаріальну таємницю, ОСОБА_3 не могла раніше дізнатися про порушення свого цивільного права.

18.12.2024 року до суду через ЄСІТС «Електронний суд» надійшли пояснення Приватного підприємства «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» згідно із якими первинний об`єкт права власності реконструйований самочинно, в експлуатацію не введений, тому це нерухоме майно, яке є самочинно збудованим. Відповідно до ст.376 ЦК України до такого майна не дозволяється проводити господарські операції щодо поділу, виділу, розрахунку часток, відчудження, головної речі - будинку для здійснення поділу не існує. В реєстр будівельної діяльності відомості щодо вказаного об`єкта не вносилися через відсутність відповідного звернення співвласників майна. Матеріалів технічної інвентаризації не існує. На підприємстві не існує та не виробляються копії інвентаризаційних справ, а тому немає можливості надати запитувану копію. Зазначено, що перехід права власності на спірний будинок відбувся на підставі оригіналу свідоцтва від 08.08.1992 року, набули право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в частках: 2/3 ОСОБА_4 та 1/3 ОСОБА_3 . 01.03.1994 року ОСОБА_4 розмістив замовлення у БТІ на отримання послуг для дарування майна. 05.03.1994 року нотаріусом видано дублікат ОСОБА_6 по дорученню від ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 внесено відомості про дублікат у матеріали підприємства БТІ. 10.10.1994 року на підставі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 набув 2/3 частки. Перехід права власності зафіксований по оригіналу свідоцтва від 08.08.1992 року, згідно з яким набули право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в частках: 2/3 ОСОБА_4 та 1/3 ОСОБА_3 . Відомості про дублікат лише відмічалися як факт видачі дублікату. Його наявність на права не впливає.

24.12.2024 року до суду через ЄСІТС «Електронний суд» надійшло заперечення на відповідь представника відповідача на відзив, у якому адвокат Васильєва Л.М. зазначила, що відповідач позовні вимоги не визнає у повному обсязі.

У справі № 554/6879/23 позивач просила визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 10.10.2024 року недійсним повністю, пославшись на те, що вона є спадкоємцем за законом першої черги на майно спадкодавця ОСОБА_4 . Постановою Полтавського апеляційного суду від 31.07.2024 року їй відмовлено у задоволенні вказаних позовних вимог. Постанова додана до відзиву на позов, і в цій постанові зазначені підстави відмови у задоволенні позовних вимог. Постанова набрала чинності 31.07.2024 року.

У справі що розглядається, предметом спору є те ж саме свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 10.10.1994 року, однак позивач просить визнати його частково недійсним, пославшись на те, що вона є спадкоємцем першої черги за законом та має право на обов`язкову частку у спадщині, що відкрилась після смерті спадкодавця ОСОБА_4 .

Щодо посилань на постанову Полтавського апеляційного суду від 31.07.2024, на які посилається позивач, то вони також не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи, що розглядалась апеляційним судом, №554/6879/23 позивачем була надана довідка про те, що вона є пенсіонером за віком та отримує пенсію за віком, але суд не досліджував пенсійної справи ОСОБА_3 , отже посилання Полтавського апеляційного суду на те, що позивач має право на обов`язкову частку у спадщині не може бути застосоване у вказаній справі.

Відповідач не оспорює тієї обставини, що на час відкриття спадщини рішення суду про розірвання шлюбу між спадкодавцем та позивачем не було зареєстровано в установленому законом порядку, що сторони у справі про розірвання шлюбу не отримували свідоцтва про розірвання шлюбу, а отже позивач на час відкриття спадщини вважається юридично дружиною спадкодавця. Ця обставина зазначена у відзиві на позов, тому позивач у відповіді на відзив безпідставно намагається спростувати відзив на позов у цій частині.

Позивач невірно трактує ЗУ «Про пенсійне забезпечення» який розмежовує порядок призначення пенсій. Так непрацездатним жінкам, які досягли 55 річного віку пенсія за віком призначається на загальних підставах. А жінкам, які не досягли пенсійного, 55 річного віку, може бути призначена пенсія на пільгових умовах при наявності необхідного стажу роботи відповідно до списку №2, така пенсія може бути призначена тільки у разі досягнення жінкою 50 річного віку. У 1994 році позивач досягла 50 річного віку, і їй призначена пенсія на пільгових умовах, що не є підставою вважати її непрацездатною особою за віком на час відкриття спадщини.

Твердження позивача про те, що нотаріус, який видавав свідоцтво про право на спадщину за заповітом знав про те, що позивач непрацездатна, є лише її особистим твердженням, і нічим об`єктивно не підтверджується, доказу про те, що вона претендує на обов`язкову частку у спадщині матеріали спадкової справи не містять (копія спадкової справи вже надійшла до суду).

Якщо позивач вважала, що має право на обов`язкову частку у спадщині, відповідно до вимог статті 535 ЦК УРСР, та мала намір отримати свою обов`язкову частку у спадщині, то їй не потрібно було чекати більше 30 років, щоб звернутись до суду із таким позовом.

Щодо визнання позивачем заповіту, як такого, що відбувся, і є дійсним свідчить саме те, що позивач у справі, що розглядається, як на підставу позову посилається на те, що вона має право на обов`язкову частку у спадщині, незалежно від наявності заповіту. Тобто заповіт вона не оспорює. Отже, звернувшись до суду саме з таким позовом, позивач визнає заповіт дійсним, та просить застосувати до спадкових правовідносин за заповітом статтю 535 ЦК УРСР, що ніяк не узгоджується із її позовними вимогами про визнання заповіту недійсним, справа розглядається Октябрським районним судом м. Полтави (справа № 554/7188/24).

Та обставина, що позивач достеменно знала про наявність свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.10.1994 отриманого відповідачем, зазначено особисто нею у позовній заяві у цій справі, також встановлена постановою Полтавського апеляційного суду від 31.07.2024.

Намагання позивача запевнити суд у тому, що їй не було про цю обставину відомо не заслуговує на увагу, бо в усіх справах, що розглядались судами за позовом ОСОБА_3 щодо спадщини, яка відкрилась після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , у її позовних заявах зазначено, що саме відповідач у жовтні 1994 року їй повідомив про те, що він власник 2/3 частини спірного будинку у порядку спадкування, на підставі спірного свідоцтва про право на спадщину.

Протягом більше 30 років позивач мала можливість уточнити, взнати, отримати інформацію про те, що відповідач успадкував 2/3 частини будинку, тому її посилання на те, що відповідач приховав від неї інформацію про розмір частки, що ним отримана за заповітом, є настільки нелогічними та нікчемними, що навіть не заслуговує на те, щоб спростовувати це у запереченнях та відзиві на позов.

У відзиві на позов, у постанові Полтавського апеляційного суду від 31.07.2024, та навіть у позовній заяві ОСОБА_3 , ця обставина викладена таким чином, що не породжує будь-яких сумнівів того, що протягом більше 30 років, після того, як відповідач став власником спадкового майна, позивач знала про цей факт, не вважала свої права порушеними, тому до 2023 року не зверталась до суду за захистом прав, якщо вона вважала їх порушеними.

Посилання позивача на те, що їй стало відомо про порушення її прав тільки 23.11.2022 року є надуманими, та нічим об`єктивно не підтверджуються.

Посилання відповідача на вказану дату без надання належних і допустимих доказів не є підставою вважати, що про порушення своїх прав, якщо вона вважає їх порушеними, позивач взнала у листопаді 2022 року.

Трактування позивачем того, що представник відповідача визнала її позовні вимоги, в частині того, що її права порушені, і що вона має право на обов`язкову частку, є взагалі абсурдними, навіть з точки зору того, що відповідач не визнає, що вона була непрацездатною за віком на час відкриття спадщини, і не мала права на спадкування обов`язкової частки у спадщині, не дивлячись на усі інші заперечення щодо заявлених позовних вимог.

На виконання ухвали суду про витребування доказів, до суду надійшли матеріали інвентарної справи з ПП «Полтавське БТІ «Інвентаризатор», а також інформаційний лист щодо справи, в якому прямо зазначено, що спадкового майна, на яке претендує позивач не існує, воно самочинно реконструйоване, тому про яке визнання права власності на 4/9 частини будинку може йти мова, коли реконструйована частина будинку в установленому порядку не прийнята в експлуатацію, вважається самочинною.

Так от якщо проаналізувати зміст позовної заяви, відповіді на відзив, то обставини, на які посилається позивач у вказаних документах, в частині позовної давності, непрацездатності позивача та інших суттєвих моментах, необхідних для вирішення справи не відповідають нормативно-правовим актам, дійсним обставинам та є суцільною неправдою.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_3 не можуть бути задоволені, бо вони є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

20.01.2025 року до суду через ЄСІТС «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення ОСОБА_3 , у яких вона вказувала, що зверталася із клопотанням про витребування доказів, зокрема у Полтавського обласного держнотархіву та ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», однак Полтавський обласний держнотархів не надав належним чином завірену копію довіреності, на підставі якої діяв ОСОБА_6 від імені ОСОБА_4 під час отримання дублікату свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою Полтавською держнотконторою 05.03.1994 року за реєстровим № 3-61, екземпляр якої зберігається у спадковій справі № 359-92, заведеній після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 . Вважала, що копія довіреності мала зберігатися у спадковій справі № 359-92, оскільки на підставі довіреності видано дублікат свідоцтва про право на спадщину від 05.03.1994 року, у спадковій справі повинні міститися усі документи, що стосуються спадкової справи, оскільки дублікат свідоцтва про право на спадщину отримував не спадкоємець майна померлого ОСОБА_7 - ОСОБА_4 , а інша особа - ОСОБА_6 , йому видавався дублікат на підставі довіреності. ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» не надало витребуваних доказів, не зрозуміло звідки у них інформація про те, що будинок по АДРЕСА_1 реконструйований самочинно та головної речі - будинку для здійснення поділу не існує, підприємство повинно мати інвентаризаційну справу на об`єкт нерухомого майна, висновок на 2/3 спірного домоволодіння, проте не надало їх, також не надало копії документів щодо звернення з метою здійснення реєстрації дублікату свідоцтва про право на спадщину, виданого 05.03.1994 року та вказати особу, яка звернулася для реєстрації такого права власності, про причини неможливості надати документи не повідомило. Просило врахувати пояснення під час розгляду справи.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 20.01.2025 року визнано явку позивача ОСОБА_3 під час розгляду справи обов`язковою.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 03.03.2025 року заяву представника позивача - адвоката Гальченко Н.Г. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції задоволено. Постановлено забезпечити участь позивача ОСОБА_3 в судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 19.03.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про застосування заходів процесуального примусу.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 19.03.2025 року клопотання ОСОБА_3 щодо розгляду цивільної справи без участі позивача та ведення справи через свого представника - задоволено. Клопотання представника відповідача - адвоката Васильєвої Л.М. про витребування доказів задоволено. Витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області інформацію щодо підстав призначення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , пенсії у січні 1994 року на час досягнення нею 50 річного віку. Закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 24.04.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Гальченко Н.Г. про повторне витребування доказів у цивільній справі.

24.06.2025 року до суду через ЄСІТС «Електронний суд» надійшло клопотання адвоката Васильєвої Л.М. про застосування позовної давності до позовних вимог ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом частково недійсним, визнання права власності на частину будинку.

Вмотивоване тим, що ОСОБА_3 було відомо про отримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину за заповітом 10.10.1994 року, але оскільки вона не ознайомилась із змістом свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що видане відповідачу, вона вважала, що фактично успадкувала частину будинку, на яку має право, але до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку не зверталась, не цікавилась змістом свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 10.10.1994 року відповідачу. Тільки у 2024 році, звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку, їй стало відомо, що відповідачу видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на все спадкове майно, без урахування її обов`язкової частки у спадщині. Позивач протягом 30 років не мала наміру реалізовувати своє право на обов`язкову частку у спадщині, 30 років спостерігала, як відповідач проживає у отриманій у спадок за заповітом 2/3 частині житлового будинку по АДРЕСА_1 , здійснює реконструкцію отриманої ним у спадщину 2/3 частини цього будинку. Не навела жодних поважних причин пропуску нею за 30 років позовної давності, що свідчить про пропуск нею позовної давності без поважних причин, та наявності підстав для застосування до її позовних вимог позовної давності.

24.06.2025 року до суду через ЄСІТС «Електронний суд» надійшло заперечення ОСОБА_3 на клопотання адвоката Васильєвої Л.М. про застосування позовної давності з тих підстав, що позивач знала лише про те, що ОСОБА_2 успадкував якусь частину від частини житлового будинку, але була переконана, що інша частина майна належить їй і свідоцтво про право на спадщину за заповітом на цю частину ОСОБА_2 не видано, оскільки це обов`язкова частка у спадщині. Не пропустила строк позовної давності, оскільки він відраховується з 23.11.2022 року до цієї дати позивач не знала, що ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на все майно, відлік початку перебігу строку позовної давності необхідно відраховувати з 23.11.2022 року, оскільки була відсутня об`єктивна можливість дізнатися, що на її частину спадкового майна було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 , оскільки державний нотаріус - Башинська Т.В. запевняла ОСОБА_3 , що вона фактично прийняла спадщину після свого померлого чоловіка - ОСОБА_4 та що спадкові права зможе оформити будь-коли, оскільки отримання свідоцтва про право на спадщину не обмежене строком, що частка у спадщині залишилася відкритою. На час відкриття спадщини після ОСОБА_4 , діяло законодавство згідно із яким видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Просила відмовити у задоволенні клопотання про застосування строку позовної давності.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Гальченко Н.Г. позов підтримала, просила задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Зазначила, що позивач ОСОБА_3 як непрацездатна дружина спадкодавця ОСОБА_4 має право на обов`язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту, успадкувала 2/3 частки від майна, що належало спадкодавцю. Оскільки ОСОБА_4 належало 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , то позивач успадкувала обов`язкову частку в розмірі 4/9 частини житлового будинку. Фактично спадщину прийняла сумісним проживанням із спадкодавцем за однією адресою, оскільки і після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 надалі проживала в буд. АДРЕСА_1 , підтримувала житловий будинок та господарські будівлі в належному стані, дбала про майно.

Спадкодавець ОСОБА_4 своє право власності на частину спірного житлового будинку не зареєстрував в БТІ, хоча така реєстрація була обов`язкова, а тому видача ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом є незаконною. Оскільки посвідчення про реєстрацію частини спірного житлового будинку за ОСОБА_4 було видано після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі довіреності, виданої від імені ОСОБА_4 на ім`я батька відповідача ОСОБА_2 .

Відповідач не повідомляв позивачку про наявність заповіту на нього ( ОСОБА_2 ), а у подальшому не повідомляв та приховав, що успадкував після померлого ОСОБА_4 2/3 частини спірного житлового будинку, своїми діями відповідач ОСОБА_2 сприяв, щоб ОСОБА_3 не знала яку саме частину житлового будинку він успадкував, приховував і від державного нотаріуса важливу інформацію про наявність спадкоємця на обов`язкову частку, не надав доступу до частини житлового будинку працівникам Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», незаконно здійснював будівельні роботи у АДРЕСА_1 , а на зауваження позивача не реагував, лише їй погрожував.

На даний час частини спірного житлового будинку не виділено в окремі одиниці, за 30 троків не було визначено порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 . Постановою Полтавського апеляційного суду від 22.02.2024 року у справі № 554/3467/20 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_5 , заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 11.04.2023 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 про визначення порядку користування земельною ділянкою.

Вважала, що ОСОБА_3 не пропустила строк позовної давності, оскільки він обчислюється з 23.11.2022 року, до цієї дати позивач не знала, що відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно померлого ОСОБА_4 .

У судовому засіданні відповідач та представник відповідача - адвокат Васильєва Л.М. не визнали позовні вимоги у повному обсязі, просили відмовити у задоволенні позову.

Адвокат Васильєва Л.М. зазначила, що ОСОБА_3 було відомо, що вона є власницею 1/3 частки спірного житлового будинку, після укладення 15.07.1994 року договору міни щодо належної їй частки житлового будинку, ОСОБА_3 постійно з донькою користувалася своєю частиною житлового будинку, проживала у цій 1/3 частині спірного житлового будинку, доглядала за своєю частиною спірного житлового будинку, зверталася із заявами про встановлення телефону, актом про відсутність доступу до будинку, співвласником якого є ОСОБА_2 , у 2020 році ОСОБА_2 їй погрожує, не допускає до її частини будинку.

ОСОБА_2 заселився в будинок у жовтні 1994 року. У позові на аркуші 3 позивач стверджує, що відповідач її повідомив, що отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 2/3 частини спірного житлового будинку, тому посилання ОСОБА_3 на те, що їй стало відомо про факт успадкування відповідачем 2/3 частини житлового будинку не заслуговують на увагу.

ОСОБА_3 було відомо, що відповідач з 2008 року розпочав та здійснював роботи по реконструкції своєї частини житлового будинку, повністю реконструював 2/3 частини житлового будинку, позивачем не наведено доказів, що вона протягом 30 років з жовтня 1994 року не знала про те, що відповідач успадкував 2/3 частки спірного житлового будинку.

У березні 1995 року ОСОБА_2 провів реальний поділ спірного житлового будинку на 1/3 та 2/3 частини, позивач це не заперечувала та була ініціатором такого поділу, унаслідок якого ОСОБА_3 відійшли усі комунікації в будинку.

Факт матеріальної неспроможності оформити свідоцтво про право на спадщину позивачкою не підтверджено доказами.

Позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки дбайливий господар повинен дбати про своє майно, однак усі дії позивача протягом останніх 30 років засвідчують те, що вона погоджувалась з тим, що ОСОБА_2 є власником 2/3 частини спірного житлового будинку.

Щодо ненадходження інформації, витребуваної судом у Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області за клопотанням представника відповідача, інформації щодо підстав призначення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , пенсії у січні 1994 року на час досягнення нею 50 річного віку адвокат Васильєва Л.М. заявила, що не наполягає на отриманні вказаної інформації, оскільки позивачем вже долучено копію відповідної довідки.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Полтавський обласний державний нотаріальний архів у судове засідання не з`явився, просив розглянути вказану справу без участі його представника.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Перша Полтавська державна нотаріальна контора у судове засідання не з`явилася, справу просила розглянути без участі її представника, при вирішенні справи покладається на розсуд суду.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінюючи докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов таких висновків.

Судом встановлено наступні фактичні обставини.

Згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 17.03.1994 року, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.166 зворот).

Відповідно до заповіту від 01.11.1993 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Полтавської державної нотаріальної контори Башинською Т.В., зареєстрованого в реєстрі за №3-7268, ОСОБА_4 заповів усе належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, ОСОБА_2 ( а.с. 167).

Згідно із заявою від ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2 звернувся до Першої Полтавської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом (а.с.164 зворот-165).

10.10.1994 року ОСОБА_2 звернувся до Першої Полтавської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 165 зворот-166).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.10.1994 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Полтавської державної нотаріальної контори Башинською Т.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3-4904, спадкова справа №115/1994, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_2 .

Спадкове майно складається з 2/3 частини жилого будинку з частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці розміром 1856 кв.м., що належало померлому ОСОБА_4 на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою Полтавською державною нотаріальною конторою 18.08.1992 року за реєстром № 4-2810 (дублікат свідоцтва про право на спадщину, видано Першою держнотконторою 05.03.1994 року за реєстром № 3-615), зареєстрованого в Полтавському Бюро технічної інвентаризації ІНФОРМАЦІЯ_1 по реєстровій книзі № 6 під № 242 (а.с.170зворот- 171).

Факт видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.10.1994 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Полтавської державної нотаріальної контори Башинською Т.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3-4904, у спадковій справі №115/1994, спадкоємцю ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_2 підтверджено відповідним записом у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ Першої Полтавської держнотконтори 1993,1994 р.р. т.№ 1 (а.с.162-163 зі зворотом).

На час відкриття спадщини 15.03.1994 року ОСОБА_4 і ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому 19.05.1989 року шлюбі. У матеріалах справи відсутні дані про отримання одним із подружжя свідоцтва про розірвання шлюбу на виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15.02.1994 року ( а.с.65).

До відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на праві власності належала 1/3 частина житлового будинку АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 належали 2/3 частини зазначеного житлового будинку (а.с. 232).

15.07.1994 року ОСОБА_3 обміняла належну їй 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 (а.с.188 зі зворотом).

Згідно із довідкою КП «Житлово-експлуатаційна організація № 2 Полтавської міської ради» від 02.06.2021 року № 1762, ОСОБА_3 з 08.08.1989 року проживала за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 проживав за вказаною адресою з 01.03.1985 року до 15.03.1994 року.

Отже, ОСОБА_3 на час смерті чоловіка ОСОБА_4 була зареєстрована та проживала спільно з ним за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 з 04.02.1994 року отримувала пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення». З 20.04.2001 року її переведено на пенсію за віком (т.2 а.с.24).

Відповідно до частин першої та другої статті 524 Цивільного кодексу України 1963 року (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом (стаття 534 Цивільного кодексу України 1963 року).

Згідно із статтею 525 Цивільного кодексу України 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до статті 529 Цивільного кодексу України 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до статті 535 Цивільного кодексу України 1963 року неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Згідно зі статтею 548 Цивільного кодексу України 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Аналіз статей 548, 549, 554 Цивільного кодексу України 1963 року для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець є таким, що прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Положеннями статті 560 Цивільного кодексу України 1963 року зазначено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини (стаття 561 Цивільного кодексу України 1963 року).

Відповідно до пункту 112 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 року № 18/5, чинної на час виникнення спірних правовідносин, свідоцтво про право на спадщину видається після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною третьою статті 549, частиною другою статті 551 Цивільного кодексу України 1963 року, - не раніше зазначених строків. Свідоцтво про право на спадщину при спадкоємстві як за законом, так і за заповітом, може бути видане і раніше встановлених законом строків, якщо в державній нотаріальній конторі є відомості про те, що, крім осіб, які заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.

Пунктом 113 цієї Інструкції передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, на час відкриття спадщини ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала спільно із спадкодавцем ОСОБА_4 за однією адресою: АДРЕСА_1 , була його дружиною та з 04.02.1994 року отримувала пенсію за вислугу років, а також була власницею 1/3 частини спадкового та спірного житлового будинку.

До осіб, які втратили працездатність, у розумінні статті 535 Цивільного кодексу України 1963 року, належать: особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку; особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах; непрацюючі особи, визнані інвалідами в установленому порядку (постанова Верховного Суду від 25.11.2020 року в справі № 631/1153/13-ц).

Із матеріалів спадкової справи № 115 убачається, що листами завідуючої Першої держнотконтори Полежаєвої Н.П. від 26.09.1994 року та від 03.10.1994 року у спадковій справі № 115, ОСОБА_3 повідомлялася про те, що є дружиною померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та є власницею 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , що ОСОБА_4 залишив заповіт на належну йому частину житлового будинку на користь ОСОБА_2 , який звернувся в нотаріальну контору за оформленням спадщини. У разі заперечення проти цього та звернення до суду ОСОБА_3 просили повідомити до 10.10.1994 року в нотаріальну контору. А також зауважено, що у випадку не звернення до суду, свідоцтво про право на спадщину буде видано ОСОБА_2 (т.1 а.с. 34, 171 зворот-172).

Копія зазначеного листа також додана позивачем до позову, що свідчить про обізнаність ОСОБА_3 про вказані повідомлення нотаріуса та спростовує твердження представника позивача про неотримання ОСОБА_3 вказаних повідомлень нотаріуса.

Згідно із копією паспорта громадянина України ОСОБА_3 , позивач з 02.08.1994 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Позивач стверджує, що фактично ОСОБА_3 проживала також після відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 у буд. АДРЕСА_1 у 1/3 частині спірного житлового будинку, яка юридично після укладення договору міни, належала її дочці та онукам. Зазначена інформація підтверджена матеріалами справи, не заперечується і не спростовується відповідачем.

Про це свідчать наступні письмові докази, надані позивачем: поштові повідомлення, адресовані ОСОБА_3 про розгляд її заяви про встановлення телефону від 17.04.1995 року (т.1 а.с. 38), відповідь на звернення позивача до Октябрського РВ УВС від 02.11.1994 року про направлення матеріалів по факту спричинення тілесних ушкоджень до суду (т.1 а.с. 32), акти, складені у 2016, 23.01.2015 року, 05.11.2018 року інженером ПП МБТІ «Інвентаризатор» про вихід на замовлення за адресою АДРЕСА_1 , проте доступу до приміщення співвласників не надано (т.1 а.с.18, 25); довідка Полтавського відділу ГУ НП в Полтавській області від 15.06.2020 року про результати розгляду звернення ОСОБА_3 № 15726 про конфлікт із сусідом ОСОБА_2 стосовно спільної території, про те, що сусід незаконно будує паркан (т.1 а.с. 44).

Октябрським районним судом м. Полтави у 1994 році розглядався спір щодо володіння ОСОБА_3 спадковим майном та було виготовлено «Заключение технической експертизы по делу ОСОБА_2 и ОСОБА_8 » від 10.05.1994 року в розділі власники зазначено: ОСОБА_4 - 2/3 частини і ОСОБА_3 - 1/3 частина (т.1 а.с. 39-40). Згідно вказаного технічного висновку експертом було запропоновано розподіл будинку і земельної ділянки як схематично так і реально. В подальшому вказаний будинок було технічно переобладнано на дві частини і вже близько 30 років нові власники користуються ним. Таким чином позивач по справі була проінформована, що в 1994 році після смерті ОСОБА_4 новим власником став відповідач ОСОБА_2 . Крім того, в самому позові позивач по справі зазначає, що після оформлення свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 повідомив її, що він став новим співвласником вказаного домоволодіння, як єдиний спадкоємець.

Зазначені письмові докази у сукупності підтверджують факт реального поділу спірного житлового будинку позивачем та відповідачем у травні 1994 року, заселення відповідача до 2/3 успадкованих частин спірного житлового будинку та здійснення реконструкції в подальшому.

У 2021 році ОСОБА_3 звернулася до Першої Полтавської державної нотаріальної контори з метою оформлення спадкових прав на майно. Державний нотаріус повідомила позивачці, що спадкова справа до моменту її звернення не була заведена і вона може оформити свідоцтво про право на спадщину за законом у будь який час. Згодом ОСОБА_3 отримала лист-роз`яснення, від 23.11.2022 року № 537/02-14, згідно з яким державний нотаріус повідомила, що заява позивачки про прийняття спадщини, як дружини померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 зареєстрована, а спадкова справа відкрита помилково на підставі довідки Полтавського обласного державного нотаріального архіву від 06.10.2021 року № 2846. Державний нотаріус повідомила їй про спадкову справу №115 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , яка була відкрита 10.10.1994 року за заявою іншого спадкоємця згідно заповіту (т.1 а.с. 196 зворот).

Викладені обставини є преюдиціальними та встановлені судами під час розгляду цивільних справ за позовом ОСОБА_3 № 554/6879/23 та справи № 554/9806/18. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова КГС ВС від 26.11.2019 року по справі №922/643/19). Правило про преюдицію сприяє додержанню процесуальної економії.

Позивач обґрунтовує вимоги щодо часткової недійсності оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 10.10.1994 року ОСОБА_2 тим, що ОСОБА_3 на час відкриття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_4 , як непрацездатна дружина спадкоємця, прийняла спадщину у вигляді обов`язкової частки, фактично вступивши в управління або володіння спадковим майном померлого чоловіка ОСОБА_4 , проживаючи із спадкодавцем за однією адресою. Інших обставин на обґрунтування заявленої вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивач не наводить, наполягає на визнанні оспорюваного свідоцтва недійсним у частині успадкування ОСОБА_2 усієї 2/3 частини спірного житлового будинку з підстав указаних у позові.

Доводи позивача щодо незаконності видачі ОСОБА_6 дублікату свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 18.08.1992 року, аргументи про реєстрацію права власності спадкодавця ОСОБА_4 на 2/3 частини спірного житлового будинку в БТІ ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_4 суд відхиляє, оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 18.08.1992 року, не є предметом оспорювання у вказаній цивільній справі, також зазначені аргументи позивача спростовані матеріалами, наданими Приватним підприємством «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор».

Крім того, згідно із пунктом 22 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 року № 18/5, чинної на час виникнення спірних правовідносин у разі втрати документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялася нотаріальна дія, державним нотаріальним архівом видається дублікат втраченого документа. До передачі в архів примірників документів, посвідчених або виданих нотаріусом, дублікат втраченого документа видається нотаріусом за місцем його зберігання. Державний нотаріальний архів чи державна нотаріальна контора видають також дублікати заповітів, які надійшли на зберігання від посадових осіб, зазначених у статті 40 Закону "Про нотаріат". Дублікат заповіту може бути виданий вказаним у заповіті спадкоємцям після подачі ними свідоцтва про смерть заповідача. У разі смерті спадкоємців, які були вказані в заповіті, дублікат може бути виданий їх спадкоємцям після подачі ними свідоцтва про смерть заповідача і померлого спадкоємця. Дублікат документа повинен містити весь текст посвідченого або виданого документа. На дублікаті документа робиться відмітка про те, що він має силу оригіналу, і вчиняється посвідчувальний напис відповідно до пункту 18 цієї Інструкції. Крім того, про видачу дубліката нотаріус робить відмітку на примірнику документа, який зберігається в справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса.

Відповідно до пункту 38 Інструкції договір про відчуження майна, що підлягає реєстрації, а також угода про розірвання такого договору, якщо договір, що розривається, був зареєстрований у відповідному органі, повинні бути подані для реєстрації за місцем обліку цього майна, про що нотаріус зазначає у посвідчувальному написі і роз`яснює сторонам. Органу, який провадить відповідну реєстрацію майна, крім угоди про розірвання договору про відчуження майна для перереєстрації подається також правовстановлюючий документ, на підставі якого був посвідчений договір про відчуження, або виданий нотаріусом дублікат цього правовстановлюючого документа.

Згідно із матеріалами наданими Приватним підприємством «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» перехід права власності на спірний будинок відбувся на підставі оригіналу свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.08.1992 року, набули право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в частках: 2/3 ОСОБА_4 та 1/3 ОСОБА_3 .

01.03.1994 року ОСОБА_4 розмістив замовлення у БТІ на отримання послуг для дарування майна. 05.03.1994 року нотаріусом видано дублікат ОСОБА_6 по дорученню від ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 внесено відомості про дублікат у матеріали підприємства БТІ. 10.10.1994 року на підставі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 набув 2/3 частки. Отже, перехід права власності до ОСОБА_4 зафіксований на підставі оригіналу свідоцтва від 08.08.1992 року, згідно з яким набули право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в частках: 2/3 ОСОБА_4 та 1/3 ОСОБА_3 . Відомості про дублікат лише відмічалися як факт видачі дублікату. Його наявність на права власників не впливає (т.1 а.с. 230-238).

Також згідно із поясненням Приватного підприємства «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» первинний об`єкт права власності (2/3 частини спірного житлового будинку) реконструйований самочинно, в експлуатацію не введений, тому це нерухоме майно, яке є самочинно збудованим. Відповідно до ст.376 ЦК України до такого майна не дозволяється проводити господарські операції щодо поділу, виділу, розрахунку часток, відчудження, головної речі - будинку для здійснення поділу не існує. В реєстр будівельної діяльності відомості щодо вказаного об`єкта не вносилися через відсутність відповідного звернення співвласників майна.

Решта доводів позивача про існування певних розбіжностей і протиріч у правовстановлюючих документах на спадкове майно, а також можливі дані, які мають міститися у інвентаризаційній справі БТІ, яку суд витребував, проте вона не була надана, мають характер припущень, на яких не може ґрунтуватися доказування (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Посилаючись на те, що відповідачу 10.10.1994 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на все майно та позбавлено позивача обов`язкової частки у спадщині після її померлого чоловіка,чим порушено її право на обов`язкову частку у спадщині, позивачка просить визнати частково недійсним видане відповідачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

У постановах від 14 листопада 2018 року (справа № 2-1316/2227/11). від 23 вересня 2020 року (справа № 742/740/17) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, яке видане 10.10.1994 року, тобто за дії ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Пунктами 4,5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Розділ VII ЦК УРСР 1963 року у редакції на час видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за заповітом не містив норми, яка б передбачала можливість визнання недійсним такого документа, передбачалася можливість лише визнання недійсним заповіту (ст.545 ЦК УРСР 1963 року).

Зі змісту позовних вимог слідує, що позивачка вважає незаконними дії БТІ, яке зареєструвало право власності спадкодавця ОСОБА_4 на належну йому 2/3 частини спірного житлового будинку, а також нотаріуса, який на підставі дублікату правовстановлюючого документа видав 10.10.1994 року спадкоємцю свідоцтво про право на спадщину за заповітом на усе майно спадкодавця, не залишивши відкритою обов`язкову частку позивача.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що належними, допустимими і достатніми доказами у справі, зокрема завіреними копіями спадкової справи №115 (т.1 а.с.162-173), достовірно підтверджується, що ОСОБА_3 не мала наміру оформляти обов`язкову частку у спадщині та до нотаріуса у межах шестимісячного строку для видачі свідоцтва про право на спадщину, до 10.10.1994 року, до держнотконтори не звернулася. Факту порушення права ОСОБА_3 на оформлення обов`язкової частки у спадщині судом не встановлено.

Щодо застосування строків позовної давності, суд виходить із такого.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2022 року (справа № 385/321/20) викладені такі висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах.

«Відповідно до частини першої статті 561 ЦК Української РСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що зі спливом шести місяців з дня відкриття спадщини спадкоємець, діючи розумно, обачливо і добросовісно, має отримати свідоцтво про право на спадщину…

Перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення. … Видача свідоцтва про право на спадщину (на все спадкове майно) одному із спадкоємців унеможливлює завершення оформлення своїх спадкових прав іншим із спадкоємців.

Варто враховувати, що строк реалізації спадкоємцем спадкових прав - отримання свідоцтва про право на спадщину та строк захисту порушених прав спадкоємця - оспорення свідоцтва про право на спадщину, виданого іншому спадкоємцеві на все спадкове майно або особі, яка не є спадкоємцем, є різними строками і не є взаємозалежними. Перший строк законодавцем не обмежений і спадкоємець вправі на власний розсуд реалізувати таке право, водночас строк захисту порушеного права обмежений законодавцем у три роки з моменту порушення такого права, чи з моменту, коли особі стало чи мало стати відомо про порушення такого права, та може бути поновлений лише у разі доведення поважності причин його пропуску. Необмеження спадкоємця у строках оформлення своїх спадкових прав не має наслідком необмеження такої особи у строках захисту порушених спадкових прав. ….

Об`єднана палата наголошує на тому, що початок перебігу позовної давності за позовами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину пов`язується з тим моментом, коли спадкоємець дізнався або за усіма об`єктивними обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. У визначенні початкового моменту позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України, що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій.»

Із матеріалів справи убачається, що позивачка звернулася до суду більше, ніж майже через 30 років після відкриття спадщини.

Позивачка у позові зазначає, що відповідач після прийняття спадщини (отримання свідоцтва про право на спадщину) повідомив їй про цей факт.

Сторонами спору визнається, що з часу прийняття спадщини ОСОБА_2 проживає у належній йому частині будинку, в іншій частині будинку мешкає донька позивачки із сім`єю.

Позивачка, вважаючи себе власницею частини будинку, що належала її пормерлому чоловікові ОСОБА_4 , знаючи про те, що у цій частині будинку проживає стороння особа - ОСОБА_2 , була зобов`язана у відповідності до принципу розумності і добросовісності поцікавитися станом своїх майнових прав, проте не робила цього упродовж 30 років.

Наведені позивачкою обставини пропуску строку звернення до суду за захистом порушеного не є поважними з урахуванням фактів, встановлених у межах розгляду цієї справи, а також цивільної справи № 554/6879/23. Викладені обставини є преюдиціальними та встановлені судами під час розгляду справи № 554/6879/23. Суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Доводи ОСОБА_3 про те, що до 23.11.2022 року позивач не знала, що відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно померлого ОСОБА_4 , відповідач не повідомляв позивачку про наявність заповіту на нього ( ОСОБА_2 ), а у подальшому не повідомляв та приховав, що успадкував після померлого ОСОБА_4 2/3 частини спірного житлового будинку, ОСОБА_3 не знала яку саме частину житлового будинку він успадкував, приховував і від державного нотаріуса важливу інформацію про наявність спадкоємця на обов`язкову частку спростовані матеріалами справи, а також письмовими доказами, які надані позивачем.

Доводи щодо фінансової неспроможності позивача протягом більше 30 років оформити свідоцтво про право на спадщину, через погрози відповідача, бездіяльність поліції та відсутність грошових коштів, позивач не зверталася із позовом до суду раніше - також не знаходять підтвердження належними доказами.

Позивач не надала суду належних доказів того, що у неї існували обґрунтовані перешкоди по з`ясуванню зазначених обставин. ОСОБА_3 з жовтня 1994 року мала реальну можливість достовірно дізнатися про порушення права або про особу, яка його порушила з огляду на неминучість інформування її про такі обставини, або існування в неї певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких позивач мала можливість дізнатися про відповідні протиправні дії та вжити відповідних заходів реагування щодо оформлення своїх спадкових прав.

Проте із позовом про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_3 звернулася до суду лише 21.11.2024 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. Поважних причин пропуску строку позовної давності позивачем не наведено.

З огляду на недоведеність факту порушення спадкових прав позивача та пропуск трирічного строку на звернення з позовом до суду за захистом порушеного права, наявність заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд на підставі встановлених фактичних обставин дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з цих підстав.

Ураховуючи, що позовна вимога ОСОБА_3 про визнання права власності на 4/9 частини спірного житлового будинку обґрунтована її правом на обов`язкову частку у спадщині її померлого чоловіка згідно статті 535 ЦК УРСР 1963 року та є похідною вимогою від первісної позовної вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 10.10.1994 року, у задоволенні позову у цій частині слід також відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд враховує наступне. За правилами ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у позові - на позивача.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», якою передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

За змістом ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави Україна у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Ураховуючи, що у задоволенні позову про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на частину житлового будинку з частиною надвірних будівель відмовлено у повному обсязі, відсутні підстави для стягнення на користь держави судових витрат у вигляді судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 81, 223, 229, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: Перша Полтавська державна нотаріальна контора, Полтавський обласний державний нотаріальний архів про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на частину житлового будинку з частиною надвірних будівель, - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за вебадресою на офіційному веб-порталі судової влади України: http://www.ok.pl.court.gov.ua.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Перша Полтавська державна нотаріальна контора, місцезнаходження: вул. Гоголя, 11, м. Полтава, 36020, ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Полтавський обласний державний нотаріальний архів, місцезнаходження: вул. Шевченка, 13, м. Полтава, 36011, .

Суддя І.М. Михайлова