Справа № 345/1471/25
Провадження № 22-ц/4808/1217/25
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Девляшевського В.М., Максюти І.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2025 року, ухвалене судом у складі головуючого судді Кардаш О.І. у м. Калуш, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,

в с т а н о в и в:

28 березня 2025 року представник ТОВ «Коллект Центр» звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за договором №77549877 від 06.09.2021 року у розмірі 17 661,29 грн., а також понесені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2 422, 40 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 16.04.2021 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем було укладено кредитний договір № 77549877. Згідно договору 06.09.2021 відповідачу було перераховано на його картковий рахунок грошові кошти в сумі 6000 грн. 27.01.2022 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТзОВ «Вердикт капітал» було укладено договір факторингу №27/01/2022, відповідно до умов якого набуло права грошової вимоги за кредитним договором № 77549877. 10.01.2023 року між ТзОВ «Вердикт капітал» та ТзОВ «Коллект Центр» було укладено договір факторингу №10-01/2023, відповідно до умов якого набуло права грошової вимоги до відповідача. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за Договором №77549877 від 06.09.2021 р., що підлягає стягненню з позичальника станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості, становить 17661,29 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 6000,00 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 11551,49 грн., інфляційні збитки 96,00 грн., нараховані 3% річних 13,80 грн. Відповідач добровільно борг не погашає, а отже позивач просив позов задоволити, стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 17661,29 грн, а також понесені ним судові витрати по справі.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2025 року позов ТОВ «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за договором № 77549877 від 06.09.2021 у розмірі 17 661,29 грн., 2422,40 грн. сплаченого судового збору та 3000,00 грн. витрат за надання правничої допомоги.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, в задоволенні позову відмовити повністю. Вважає, що дане рішення прийняте з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також висновки суду не відповідають фактичним обставинам по справі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Правила, надані позивачем, не містять підпису апелянта, який би свідчив про те, що саме ці Умови вона розуміла, ознайомилася й погодилася з ними, підписуючи Заяву позичальника, а також те, що Умови в подальшому не змінювались. Апелянт вказує, що позивачем не надано копій примірників Правил, які відповідно до ст.ст.207, 1055 ЦК України, як складові частини кредитного договору, мають містити підпис позичальника. Однак зазначає, що з наданих суду матеріалів убачається, що 06 вересня 2021 року укладено договір позики № 77549877 в шляхом підписання нею лише самого договору, в якому зокрема передбачено кредитний ліміт, строк кредитування, процентну ставку та відповідальність за порушення зобов`язання. Тому вважає, що Правила, які надані позивачем на підтвердження своїх вимог, не містять її підпису, а позивач не надав суду належних доказів, які б підтверджували, що саме ці умови вона розуміла, підписуючи Договір, а також те, що умови в подальшому не змінювались. Отже, суд безпідставно послався в рішенні на умови Договору, які викладені у Правилах через недостовірність таких доказів.

Крім того зазначає, що відповідно до п. 2 договору позики № 77549877 від 06 вересня 2021 року, позикодавець передав грошові кошти, які мали бути повернені до 22 вересня 2021 року. Нарахування відсотків за користування кредитом після спливу строку кредитування законом не передбачене. Враховуючи положення п. 2.3. договору позики, строк за договором № 77549877 закінчився 22 вересня 2021 року, а стягненню підлягає заборгованість за період з 06 вересня 2021 року по 22 вересня 2021 року включно в розмірі 7910,40 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 6000 грн. та заборгованості зі сплати відсотків в сумі 1910,40 грн. Адже вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509, ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Відповідач вважає, що вимога позивача в частині стягнення заборгованості з нарахованих та несплачених відсотків за користування кредитом за період, що виходить за межі строку кредитування, який визначений у договорі позики, не узгоджується з нормами матеріального права. Встановлено, що за умовами укладеного договору позика надавалась відповідачу строком на 16 днів з кінцевим строком повернення коштів та сплати процентів за позикою - 22.09.2021, а отже після спливу цього строку позикодавець не вправі нараховувати передбачені договором проценти, у разі прострочення позичальника право позикодавця другою статті 625 забезпечено частиною ЦК України. Ухвалюючи оскаржене рішення, суд першої інстанції вищенаведеного не врахував.

Просить рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2025 року скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Представником ТОВ «Коллект Центр» відзив на апеляційну скаргу подано після закінчення встановленого судом строку на його подання, а саме 01 серпня 2025 року, клопотання про продовження строку при цьому не заявлено. Згідно з довідкою про доставку електронного документу ухвала Івано-Франківського апеляційного суду про відкриття провадження у справі від 16 липня 2025 року була доставлена до електронного кабінету позивача ТОВ «Коллект Центр» 16.07.2025 о 15:46:42 год.

В силу вимог статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У зв`язку з наведеним апеляційний суд залишає цей відзив без розгляду.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі становить 17 661,29 грн і є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3028 x 30 = 90 840 грн), тому справа відноситься до категорії малозначних справ в силу вимог закону.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 25 липня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

01 серпня 2025 року представник позивача подала клопотання про розгляд справи з викликом сторін.

Разом з тим суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи (частина 6 статті 279 ЦПК України).

Апеляційний суд зазначає, що нічим не обґрунтовано, яке виняткове значення дана справа має для позивача.

Тому суд не вбачає підстав для задоволення клопотання представника ТОВ «Коллект Центр» про розгляд справи з викликом сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 06.09.2021 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем було укладено кредитний договір № 77549877 (а.с.81-82).

Згідно з п. 1. Договору Позикодавець зобов`язується передати Позичальнику у власність грошові кошти (надалі «Позику»), на погоджений умовами Договору строк (надалі «Строк Позики»), шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок Позичальника, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення Строку Позики, або достроково, та сплатити Позикодавцю плату (Проценти) від суми позики. Відповідно до п. 2 Договору про надання позики:

- Сума Позики становить 6000.00 грн.

- Процентна ставка (базова, фіксована) становить 1,99 % яка нараховується за кожен день користування Позикою.

Договором встановлюється, що Позичальник до моменту підписання Договору вивчив цей Договір та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщені на сайті https://mycredit.ua/ua/documents-license/ (надалі «Правила»), їх зміст, суть, об`єм зобов`язань Сторін та наслідки укладення цього Договору, а також зазначена в Правилах процедура і наслідки оформлення Позичальником подовження строку користування позикою (пролонгація) або застосування автопролонгації, йому зрозумілі.

Відповідно до положень Договору цей Договір укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до положень Закону України Про електронну комерцію Договір прирівнюється до укладеного в письмовій формі.

Відповідно до п. 6.5. Правил надання грошових коштів у позику ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (на умовах повернення позики в кінці строку позики) у разі неповернення/повернення не в повному розмірі/несвоєчасного повернення Позики та процентів, Позичальнику на таку неповернуту Позику (або її частину) Товариство має право нараховувати Проценти у розмірі, передбаченому Договором позики, за кожний день понадстрокового користування Позикою (або її частиною), починаючи з першого дня такого понадстрокового користування та закінчуючи днем повернення Позики (або її частини) та Процентів, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів. Позичальник розуміє та погоджується з тим, що нарахування Процентів на Позику (або її частину) за понадстрокове користування Позикою за Договором позики не є штрафом, пенею чи будь-якою іншою штрафною санкцією в розумінні чинного законодавства, а застосовується виключно в якості процентної ставки на Позику за понадстрокове користування.

Згідно з умовами договору 06.09.2021 відповідачу було перераховано на його картковий рахунок грошові кошти в сумі 6000 грн., що підтверджується випискою за договором б/н (а.с.95).

27.01.2022 року між ТзОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ТзОВ «Вердикт капітал» було укладено договір факторингу №27/01/2022, відповідно до умов якого набуло права грошової вимоги за кредитним договором № 77549877 (а.с.108-112).

10.01.2023 року між ТзОВ «Вердикт капітал» та ТзОВ «Коллект Центр» було укладено договір факторингу №10-01/2023, відповідно до умов якого набуло права грошової вимоги до відповідача (а.с.118-125).

З розрахунку заборгованості позивача за договором №77549877 від 06.09.2021 р. сума, що підлягає стягненню з позичальника станом на день формування позовної заяви, становить 17 661,29 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 6000,00 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 11551,49 грн., інфляційні збитки 96,00 грн., нараховані 3% річних 13,80 грн. (а.с. 167).

Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються такими правовими нормами.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами 1, 2 ст. 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Разом з тим, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Так, пунктами 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З урахуванням викладеного, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20), від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20 (провадження № 61-18967св20), які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.

Виходячи з наведених положень чинного законодавства та встановлених обставин, зі справи вбачається, що відповідачем 06 вересня 2021 року було укладено в електронній формі договір про надання позики №77549877 з ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» на суму кредиту 6 000 грн.

Кошти були переведені на рахунок позичальника у розмірі 6 000 грн (а.с.95).

Дана обставина підтверджується витребуваними від АТ КБ «Приватбанк» доказами, зі змісту яких вбачається, що платіжна картка НОМЕР_1 була видана ОСОБА_1 і на неї 06 вересня 2021 року були зараховані кошти у сумі 6 000 грн.

Таким чином, вказаний договір підписаний електронними підписами, використання яких не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.

Доказів того, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, ідентифікаційний номер, реквізити банківської картки на яку первісним кредитором здійснювалося перерахування позичених грошових коштів, номер телефону) були викрадені/використанні іншими особами, зокрема товариством для укладення кредитних договорів від його імені, відповідачем до суду не надано. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій відповідач не звертався, як і не оскаржував правомірність (дійсність) укладеного договору.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи у своїй сукупності свідчать про те, що відповідач отримала кредитні кошти за договором № 77549877 від 06 вересня 2021 року на суму кредиту 6 000 грн, проте не виконала взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитним договором, отримані в кредит кошти не повернула.

Отже, судом першої інстанції було правильно встановлено, що фінансова установа свої зобов`язання за договором позики виконала у повному обсязі, а відповідач порушила умов договору позики, суму заборгованості не сплатила.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, як це передбачено ст. 526 ЦК України.

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 1048 ЦК України проценти сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим, зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.

За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Колегія суддів також звертає увагу на аналогічне правове регулювання можливості стягнення процентів поза межами встановленого договором строку повернення вкладу в спорах, в яких банки, на порушення умов договору банківського вкладу, не повертають вкладникам банківські вклади та нараховані за ними проценти. Проценти за банківським вкладом нараховуються лише в межах строку, визначеного у договорі банківського вкладу, тобто за правомірне користування цими коштами. Інакше кажучи, так само як банк не може нараховувати проценти за користування позичальником кредитом після спливу визначеного у договорі строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 444/9519/12), так само і вкладник за договором банківського вкладу після закінчення строку, на який зроблений вклад, позбавлений права вимагати стягнення процентів за правомірне користування банком цими коштами.

Зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц сформульовано такі висновки.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Після спливу визначеного договором строку кредитування (зміни строку виконання зобов`язання) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти припиняється. Кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Вказаний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Колегія суддів апеляційного суду застосовує до спірних правовідносин відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду, яка є релевантною до цієї справи і незмінною.

Виходячи з правового аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти за час дії кредитного договору, слід дійти висновку, що вимоги кредитора щодо стягнення процентів за користування кредитом за порушення виконання зобов`язання за період, що виходить за межі строку кредитування, не узгоджуються з нормами матеріального права, а відтак не дають підстав для висновку про порушене право кредитора в цій частині вимог.

Так, досліджуючи подані позивачем докази в обґрунтування вимог про стягнення з відповідача заборгованості, зокрема, за договором позики №77549877 від 06.09.2021 року, перевіривши їх, оцінивши у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

За пред`явленим позовом кредитором ТОВ «Коллект Центр» сума заборгованості за договором №77549877 від 06.09.2021 р. становить 17 661,29 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 6000,00 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 11551,49 грн., інфляційні збитки 96,00 грн., нараховані 3% річних 13,80 грн. (а.с. 167). Здійснення відповідачем оплати на загальну суму 1224,31 грн враховано позивачем, що вбачається із розрахунку.

Водночас апеляційним судом встановлено, що умовами договору позики № №77549877 від 06.09.2021 року, а саме п. 2.2, 2.3 строк позики встановлений 16 днів, процентна ставка (базова) складає 1.99%, яка нараховується за кожний день користування кредитними коштами.

Відповідно до розрахунку заборгованості по договору позики №77549877 від 06.09.2021року, проведеного ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр», нарахування процентів здійснювалось з 06 вересня 2021 року по 22 грудня 2021 року, тобто більше ніж за 16 днів, що перевищує строк, на який надавалась позика (а.с. 101-107), тоді як доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування позикою та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять. Факт оплати частини заборгованості після строку кредитування сам по собі не є підтвердженням пролонгації договору за умови, що позикодавець не погодив пролонгацію договору, не виконав дій, передбачених п.п. 7.2, 7.3., 7.5. Правил надання грошових коштів у позику. Доказів таких дій зі свого боку позивач не надавав.

Натомість встановлено, що строк кредитування був погоджений сторонами та становив 16 днів.

Нарахування та стягнення процентів за користування позикою та кредитом поза визначеними строками суперечить вимогам ЦК України.

В результаті аналізу вказаних доказів колегія суддів, перевіривши розрахунок, встановила наступне.

Відповідно до умов кредитного договору розмір нарахованих відсотків має становити 1910,40 грн за період з 06 вересня 2021 року по 22 вересня 2021 року, виходячи з розрахунку: 6000 грн (тіло кредиту) х 1,99% (процентна ставка) х 16 днів (строк позики). Як вбачається з умов договору, подальше стягнення відсотків за користування кредитом є нарахуванням за користування позикою понад строк кредитування, яке позичальником обмежено строком в 90 днів.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що строк дії договору позики обмежено 16 днями, заслуговують на увагу. З урахуванням наведеного є правильними доводи апеляційної скарги про безпідставне нарахування відсотків за користування позикою поза межами 16 календарних днів.

Вимога позивача в частині стягнення заборгованості з нарахованих та несплачених відсотків за користування кредитом за період, що виходить за межі строку кредитування, не узгоджується з нормами матеріального права, а тому в частині складової вимоги про стягнення заборгованості у задоволенні позову ТОВ «Коллект Центр» необхідно відмовити.

Тому в межах заявлених позивачем вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №77549877 від 06.09.2021 р у розмірі 7 910,40 грн, з яких 6 000 грн тіло кредиту та 1 910,40 проценти по кредиту в межах, передбачених договором, за 16 днів. Позовні вимоги щодо нарахування і стягнення відсотків за понадстрокове користування позикою передбачено нормою статті 625 ЦК України, і зміст п.6.5. Правил надання грошових коштів у позику стосовно того, що позичальник погоджується із нарахуванням відсотків за понадстрокове користування позикою, які не є штрафною санкцією, не спростовує правову природу таких нарахувань, яка випливає з умов договору. Вимог про стягнення суми, розрахованої після закінчення строку договору за період 90 днів, на підставі статті 625 ЦК України позивачем не заявлено. Однак позивач на підставі даної норми заявив вимогу про стягнення суми 13,80 грн, виходячи зі ставки 3% річних, що є його безумовним правом. За таких обставин колегія суддів враховує встановлені обставини справи, норми ЦК України, і тому вважає обґрунтованими тільки вимоги стосовно стягнення суми заборгованості за тілом кредиту та відсотків в межах строку договору.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що вона підписувала правила надання грошових коштів у позику, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки з наданого позивачем алгоритму укладення кредитного договору вбачається, що без ознайомлення з правилами надання грошових коштів у позику, подальше укладення електронного договору кредиту на сайті є неможливим.

Отже, підписанням договору позики позичальник підтвердила прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчила, що повідомлена кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20), від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20 (провадження № 61-18967св20), які, відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.

Так, відповідно до п. 5 договору позики №77549877 підписанням цього договору позичальник підтвердив, що позичальник до моменту підписання договору вивчив цей договір та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщені на сайті (надалі Правила), їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору, а також зазначена в Правилах процедура і наслідки оформлення позичальником подовження строку користування позикою (пролонгація) або застосування автопролонгації, йому зрозумілі (п. 5.2 договору).

Щодо вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних збитків, суд зазначає про таке.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Проте, позивачем не враховано положення пункту 15 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, чинного у періоди з 20.03.2019 по 23.02.2022 та з 25.11.2020 по 23.02.2022, відповідно до якого у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Таким чином, наслідки невиконання цивільно-правових зобов`язань за договорами позики змінились. Зокрема, боржники за такими договорами звільняються від оплати штрафу, пені, трьох відсотків річних, інфляційних втрат та іншої відповідальності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2024 року у справі № 201/9121/22 зазначив: «Тобто з огляду на приписи пункту 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, постанови Кабінету Міністрів України, якими з 12 березня 2020 року установлено на всій території України карантин, що діяв протягом всього періоду, за який нараховуються три проценти річних та пеня, суди помилково не застосували вказані норми права та дійшли необґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 суми трьох процентів річних та пені за період з 21 січня 2022 року до 23 лютого 2022 року включно, що є безпідставним та таким, що суперечить нормам матеріального права».

Тому, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних збитків за період з 27.01.2022 року по 23.02.2022 року у розмірах 13,80 грн та 96,00 грн є безпідставними, оскільки не відповідають приписам пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та не підлягають до задоволення.

Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом фактичних обставин у своїй сукупності дозволяють колегії суддів апеляційного суду зробити висновок про те, що позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» підлягають частковому задоволенню.

Відтак, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики №77549877 від 06.09.2021 р у розмірі 7 910,40 грн, яка складається із: заборгованості за сумою кредиту 6000 грн, заборгованості за відсотками 1910,40 грн.

Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення учасників справи, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а тому висновок суду першої інстанції про повне задоволення вимог ТОВ «Коллект Центр», без оцінки вказаних обставин у сукупності, не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням статей 76, 81, 89 ЦПК України.

Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для зміни судового рішення в частині стягненої суми заборгованості та прийняття у цій частині нового судового рішення по суті заявлених вимог ТОВ «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, які з установлених колегією суддів апеляційного суду обставин справи та наведених мотивів в редакції даної постанови підлягають частковому задоволенню.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання позову ТОВ «Коллект Центр» сплачено 2422,40 грн.

Оскільки позов ТОВ «Коллект Центр» задоволено на 45 %, то із відповідача на користь ТОВ «Коллект Центр» необхідно стягнути понесені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі (45 % від 2422,40 грн), що становить 1090,08 грн.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат,сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Проте ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 липня 2025 року апелянта ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що за наслідками розгляду позову в суді першої інстанції ухвалено рішення суду, яким з відповідачки на користь позивача стягнуто витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн.

У постанові Верховного Суду у справі №183/7850/22 від 31 січня 2024 року вказано: «Касаційний суд вже звертав увагу, що принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22)) Аналогічний висновок зазначений і постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року в справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24, пункт 83).

За наслідками розгляду позовних вимог позивача підлягали стягненню з відповідачки на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд не застосував принцип пропорційності при стягненні витрат на правничу допомогу.

Враховуючи принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius), колегія суддів не здійснює перерозподіл витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції.

Керуючись статтями 376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2025 року змінити в частині стягнення суми заборгованості по відсоткам і суми загальної заборгованості, судових витрат.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (юридична адреса: 01033, м. Київ, вул. Мечнікова, 3, офіс 306, ) заборгованість за договором № 77549877 від 06.09.2021 в розмірі 7 910,40 грн та судовий збір 1090,08 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 12 серпня 2025 року

Судді Є.Є. Мальцева

В.А.Девляшевський

І.О. Максюта