СВАЛЯВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 306/1927/24
Провадження № 2/306/114/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2025 року м. Свалява

Свалявський районний суд Закарпатської області в особі:

головуючого судді: Вінер Е.А.

з секретарем Петрус А.В.

з участю позивача ОСОБА_1

адвоката позивача Козар М.М.

адвоката відповідача Намяк Ю.Ю.

розглянувши в судовому засіданні в місті Сваляві цивільну справу за позовом адвоката Козар Миколи Михайловича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Керецьківська сільська рада про стягнення матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Козар М.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа : Керецьківська сільська рада про стягнення матеріальної шкоди. Позов обґрунтований тим, що позивач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 30.03.2023 є також власником земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Згідно акту від 14.06.2024 відповідачі розмістили сарай, біля нього гноєсховиище на відстані 11.0 м. від літньої кухні позивача, а також склали дрова на відстані 0,7 м. від межі земельної ділянки позивача.Просять зобовязати ОСОБА_2 перенести на власній земельній ділянці сарай для худоби на відстань 15м, а гноєсховище на відстань 20м від літньої кухні ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 50000,00 гривень моральної шкоди та судові витрати повязані з розглядом справи.

Позивач та адвокат позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, з підстав зазначених у позовній заяві та просили позов задовольнити.

Адвокат відповідачів просив відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 78 ЗК України зазначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад сусідства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (ст. 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Верховний Суд в постанові від 27.01.2012 року у справі № 175/4348/17 зауважує, що підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Між сторонами у справі виник спір з приводу побудови сараю та біля нього гноєсховища на відстані 11.0 м від літньої кухні позивача, яке створює для позивача перешкоди.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 08.05.2002, укладених між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , останній набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 30.03.2023 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.9-10).

Відповідачі у справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 проживають за адресою АДРЕСА_2 , тобто є сусідами позивача.

В матеріалах справи наявний акт Керецьківської сільської ради від 14.06.2024 згідно якого громадянину ОСОБА_2 комісія пропонує перенести дрова на відстань не менше 1.0. від межі земельної ділянки та привести у відповідність до вимог чинного законодавства гноєсховище на власній земельній ділянці. Згідно пункту 6.1.41 ДБН України Б.2.2.-12:2019 Планування і забудова територій господарські будівлі (сараї) для худоби, інших тварин та птахів(плорщею до 50 м.кв.- не ближче 15 м від житлових будинків і літніх кухонь та не ближче 20 м від артсвердловин водопостачання (питних колодязів)(а.с.12).

У судовому засіданні була допитана свідок ОСОБА_5 , яка пояснила, що вона працює спеціалістом 1 категорії відділу архітектури, будівництва, земельних відносин та управління комунальною власністю Керецьківської сільської ради. 14 червня 2024 була в складі комісії, з якою виїзжала на місце по зверненню ОСОБА_1 . Було рекомендовано ОСОБА_2 перенести дрова на відстань не менше 1.0. від межі земельної ділянки та привести у відповідність до вимог чинного законодавства гноєсховище на власній земельній ділянці. Згідно пункту 6.1.41 ДБН України Б.2.2.-12:2019 Планування і забудова територій господарські будівлі (сараї) для худоби, інших тварин та птахів(площею до 50 м.кв. - не блище 15 м від житлових будинків і літніх кухонь та не блище 20 м від артсвердловин водопостачання (питних колодязів). У дворогосподарство ОСОБА_2 комісія не заходила.

З урахуванням наявних у справі доказів, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі висновку експерта за результатами проведеної будівельно-технічної експертизи від 22.11.2024 № Е-34/24 господарських (присадибних) споруд, будівель, блоків у формі гноєсховища у межах прилягання до сусідньої земельної ділянки за кадастровим номером :07:002:0125, що знаходиться в АДРЕСА_1 не виявлено; облаштовані засоби розвантаження відкритого чи закритого типу для рідких та напіврідких відходів (гною) або альтернативні відкриті стоки в межах прилягання до сусідньої земельної ділянки кадастровим номером :07:002:0125, що знаходиться в АДРЕСА_1 не виявлено (а.с. 139-149).

Враховуючи наведене, судом не встановлено порушень з боку відповідачів.

Стосовно стягнення моральної шкоди, то суд приходить до наступного висновку.

Статтею 23 ч.1-5 ЦК України передбачено,що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В той же час, як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

При цьому, в п. п. 3, 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ.

При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Водночас, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни №4 від 31 березня 1995року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності.

Сторона, яка пред`являє вимоги відшкодування завданої їй моральної шкоди, не звільняється від обов`язку довести наявність такої шкоди, її розмір, надавши належні, допустимі та достовірні докази цього факту, у порядку встановленому процесуальними нормативно-правими актами.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 49-51 постанови Великої Палати Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц (провадження №14-714цс19) зазначено, що: "виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.".

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі N 180/1735/16-ц (провадження N 61-18013сво18) зазначено, що "тлумачення положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди".

Відповідно до вище зазначеного позивачем не надано до матеріалів справи доказів, які підтверджують дійсність моральних страждань та рівень їх тяжкості.

Позивачем та адвокатом не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння моральних страждань чи втрат немайнового характеру, і відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої ніяк не обґрунтований, у зв`язку з чим суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди.

Згідно з вимогами ст.141 ЦПК України судовий збір та судові витрати не підлягають стягненню.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем та адвокатом не доведено ті обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх позовних вимог, а відтак у задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.12, 13, 76-81, 89, 259, 263-265, 268, 352-354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову адвоката Козар Миколи Михайловича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Керецьківська сільська рада про зобовязання ОСОБА_2 перенести на власній земельній ділянці сарай для худоби на відстань 15м, а гноєсховище на відстань 20 м від літньої кухні ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 50000,00 гривень моральної шкоди та судових витрат повязаних з розглядом справи відмовити.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 19 серпня 2025 року.

Суддя Свалявського районного суду

Закарпатської області Е.А.Вінер