ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6392/25 Справа № 190/1646/24 Суддя у 1-й інстанції - Фирса Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів: Єлізаренко І.А., Макарова М.О.,

за участю секретаря Коляди Я.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Фермерського господарства «Анастасія»

на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Анастасія» про визнання недійсними договорів оренди землі, скасування державної реєстрації речового права, усунення перешкод у користуванні земельними ділянками та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фермерського господарства «Анастасія» (далі ФГ «Анастасія») про визнання недійсними договорів оренди землі, скасування державної реєстрації речового права, усунення перешкод у користуванні земельними ділянками та стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є власником двох земельних ділянок, а саме площею 5,6950 га з кадастровим номером :02:002:0245, яка розташована на території Саївської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області та площею 0,9701 га з кадастровим номером :01:002:0307, яка розташована на території Саївської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області. У 2023 році йому стало відомо, що нібито між ним та ФГ «Анастасія» 22 вересня 2021 року було укладено два договори оренди належних йому земельних ділянок. Однак, він укладання цих договорів оренди не узгоджував, особисто цих договорів не бачив, не підписував і в оренду належні йому земельні ділянки не передавав. Крім того, на момент підписання договорів оренди мав інший паспорт з відмінними від вказаних у договорі реквізитів, а саме договори оренди укладені від імені «Климась», а згідно ID-паспорту від 04 листопада 2020 року його прізвище « ОСОБА_2 ». Зазначав, що ФГ «Анастасія» добровільно повертати належні йому земельні ділянки відмовляється.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд: визнати недійсним договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0245, площею 5,6950 га, що розташована на території П`ятихатського району Дніпропетровської області № б/н від 22 вересня 2021 року, укладений від імені орендодавця ОСОБА_3 з орендарем ФГ «Анастасія»; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0307, площею 0,9701 га, що розташована на території Саївської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області № б/н від 22 вересня 2021 року, укладений від імені орендодавця ОСОБА_3 з орендарем ФГ «Анастасія»; скасувати державну реєстрацію іншого речового права (права оренди) ФГ «Анастасія» щодо земельної ділянки площею 5,6950 га з кадастровим номером :02:002:0245, зареєстрованого 22 жовтня 2021 року, номер запису 4505993, припинивши речове право право оренди земельної ділянки площею 5,6950 га з кадастровим номером :02:002:0245; скасувати державну реєстрацію іншого речового права (права оренди) ФГ «Анастасія» щодо земельної ділянки площею 0,9701 га з кадастровим номером :01:002:0307, зареєстрованого 22 жовтня 2021 року, номер запису 4709818, припинивши речове право права оренди земельної ділянки площею 0,9701 га з кадастровим номером :01:002:0307; усунути перешкоди у користуванні належними йому на праві власності земельними ділянками шляхом передачі їх в його користування від ФГ «Анастасія»; стягнути з ФГ «Анастасія» моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належними йому на праві власності земельними ділянками площею 5,6950 га з кадастровим номером :02:002:0245, яка розташована на території Саївської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області та площею 0,9701 га з кадастровим номером :01:002:0307, яка розташована на території Саївської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, шляхом повернення земельних ділянок ФГ «Анастасія».

Скасовано державну реєстрацію іншого речового права (права оренди) ФГ «Анастасія» щодо земельної ділянки площею 5,6950 га з кадастровим номером :02:002:0245, зареєстрованого 22 жовтня 2021 року, номер запису 44505993,

Скасовано державну реєстрацію іншого речового права (права оренди) ФГ «Анастасія» щодо земельної ділянки площею 0,9701 га з кадастровим номером :01:002:0307, зареєстрованого 22 жовтня 2021 року, номер запису 44709818.

Стягнуто з ФГ «Анастасія» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У поданій 28 квітня 2025 року апеляційній скарзі ФГ «Анастасія», посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що 22 вересня 2021 року між позивачем та ФГ «Анастасія» були укладені договори оренди належних позивачу земельних ділянок, а саме площею 5,6950 га з кадастровим номером :02:002:0245, яка розташована на території Саївської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області та площею 0,9701 га з кадастровим номером :01:002:0307, яка розташована на території Саївської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області. Вказані договори оренди позивач підписував особисто. Надати оригінали спірних договорів оренди наразі немає можливості, так як вони втрачені. Проте, позивач після підписання договорів оренди земельних ділянок теж отримав примірник оригіналів вказаних договорів.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянт обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Вислухавши думку представника позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником земельних ділянок площею 5,6950 га з кадастровим номером :02:002:0245, яка розташована на території Саївської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області та площею 0,9701 га з кадастровим номером :01:002:0307, яка розташована на території Саївської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, що підтверджується копіями Державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 160736 від 04 жовтня 2007 року та серії ЯЕ № 160742 від 04 жовтня 2007 року (а.с.18,19).

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2024 року встановлено факт належності ОСОБА_1 державних актів від 04 жовтня 2007 року, виданих П`ятихатською районною державною адміністрацією на право власності на земельні ділянки серії ЯЕ № 160736, кадастровий номер :02:002:0245 площею 5,6950 га, для ведення фермерського господарства, розташовану на території Саївської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області; серії ЯЕ № 160742, кадастровий номер :01:002:0307 площею 0,9701 га, для ведення фермерського господарства, розташовану на території Саївської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, виданих на ім`я ОСОБА_3 (а.с.26-28).

Згідно копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, що сформований 15 червня 2024 року, земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 0,9701 га з кадастровим номером :01:002:0307, яка розташована на території Саївської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, належить ОСОБА_3 , перебуває в оренді ФГ «Анастасія», дата державної реєстрації речового права 22 жовтня 2021 року, строк дії речового права 10 років (а.с.20).

Згідно копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, що сформований 15 червня 2024 року, земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею площею 5,6950 га з кадастровим номером :02:002:0245, яка розташована на території Саївської сільської ради П`ятихатського району, належить ОСОБА_3 , перебуває в оренді ФГ «Анастасія», дата державної реєстрації речового права 22 жовтня 2021 року, строк дії речового права 10 років (а.с.20 зворот).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами, а відповідачем не спростовано факт не укладення спірних договорів оренди земельних ділянок, відомості про які були внесені до державного реєстру, а тому вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні належними йому на праві власності земельними ділянками є обґрунтованими. Оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявні записи про право оренди земельних ділянок за відповідачем, які не ґрунтуються на укладених договорах, порушують права та законні інтереси позивача на користування та розпорядження земельними ділянками, то ефективним способом захисту порушених прав позивача є скасування державної реєстрації речового права оренди на земельні ділянки за відповідачем, що забезпечить реальне відновлення порушених прав. Суд також вважав доведеним факт заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає в існуванні перешкод у користування своїм майном.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що він не підписував та не укладав договори оренди земельних ділянок, власником яких він є, від 22 вересня 2021 року, його волевиявлення на укладення цих правочинів було відсутнє. У зв`язку з чим просив суд визнати недійсними договори оренди земельних ділянок, скасувати державну реєстрацію цих договорів та усунути перешкоди в користуванні належними йому на праві власності земельними ділянками.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно, правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає у згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких настають на підставі закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.

У частині третій статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.

Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України.

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Законодавець за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).

За змістом статей 76, 102 ЦПК України висновок експерта є доказом обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, тож на його підставі особа може заперечувати факт вчинення правочину.

Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством.

Відповідне регулювання міститься і в положеннях ЦК України про договір. У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

У статті 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку (частина перша статті 16 Закону України «Про оренду землі»).

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені у ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом обґрунтовував свої вимоги тим, що він не підписував договори оренди земельних ділянок від 22 вересня 2021 року, які укладені між ним та ФГ «Анастасія», тому вони є неукладеними, а їх державна реєстрація незаконною.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) виснувала про те, що укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені у ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону. За змістом законодавчого регулювання, наведеного як у загальних положеннях про правочини, так і в спеціальних приписах глави 58 ЦК України, якщо договір оренди (найму) хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18)).

У постанові Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 567/1039/22 зазначено: «стверджуючи, що договори сторона орендодавця не укладала та не підписувала, суди повинні були врахувати, що позивач мала доводити не лише те, що вона не підписувала договори (як окремі документи), а й не укладала такі договори (двосторонні правочини як результат домовленості двох сторін, спрямованої на встановлення певних цивільних прав та обов`язків), відповідно, що між сторонами не виникли правові відносини із договору оренди землі, оскільки позивач не виявляла своєї волі на укладення таких правочинів. Натомість відповідач має доводити виникнення між сторонами правовідносин із договору оренди землі, виконання такого договору сторонами внаслідок досягнення домовленості з приводу користування земельними ділянками орендодавця».

У справі, що переглядається, спірні правовідносини виникли з тих підстав, що правочин не був укладений у належній для договору оренди землі письмовій формі, оскільки ОСОБА_1 їх не підписував, а його виконання з боку позивача у вигляді отримання орендної плати за весь час існування спірних правовідносин суперечить матеріалам справи.

В матеріалах справи відсутні, а відповідачем, який в апеляційній скарзі зазначав, що судом не перевірено факту виконання сторонами умов договорів, однак, а ні суду першої інстанції, а ні апеляційної, не надано докази на підтвердження того, що між сторонами дійсно виникли правові відносини із договорів оренди землі, що відповідач виконував умови договору та сплачував позивачу, як власнику земельних ділянок, орендну плату в розмірі та на умовах визначених договорами, оскільки позивач не виявляв своєї волі на укладення спірних правочинів, зокрема, волевиявлення позивача на надання належних йому земельних ділянок в користування ФГ «Анастасія» не було підтверджено його діями по отриманню орендної плати.

Тобто, відомості про отримання орендної плати або інші докази, що підтверджують отримання позивачем орендної плати відповідачем не надано.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач не довів виникнення між сторонами правовідносин із договорів оренди землі та виконання такого договору сторонами внаслідок досягнення домовленості з приводу користування земельними ділянками орендодавця.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тож колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договори оренди землі є неукладеними, оскільки волевиявлення позивача, як власника земельних ділянок на передачу їх в оренду відповідачу було відсутнє.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача про усунення йому перешкод у користуванні належними йому земельними ділянками та скасування державної реєстрації права оренди є обґрунтованими.

Крім того, суд першої інстанції правильно врахував те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та враховуючи дійсний зміст правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки.

Ефективним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом пред`явлення вимоги про повернення таких земельних ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду, зокрема від 23 вересня 2020 року у справі № 396/1857/16, від 11 листопада 2020 року у справі № 598/538/19 (провадження № 61-9846св20) та від 14 грудня 2022 року у справі № 394/85/21-ц (провадження № 61-9582св22), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача в апеляційній скарзі на неврахування судами висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, оскільки встановлені фактичні обставини у вищенаведеній справі відрізняються від встановлених обставин у справі, яка переглядається.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Приведені апелянтом в апеляційній скарзі інші доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Анастасія» залишити без задоволення.

Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 12 серпня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 14 серпня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

М.О. Макаров