Справа № 303/5751/24
№ провадження 2/453/139/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2025 року Сколівський районний суд Львівської області у складі: головуючого - судді Брони А.Л.,

секретаря судового засідання Бендеш А.І.,

з участю представника позивача-адвоката Бедринець М.Ю.

відповідачки ОСОБА_1 ,

та її представника - адвоката Остапів Р.Ю.,

розглянувши у відкритому засіданні у залі суду у місті Сколе Львівської області в порядку позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третіх осіб: Органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради, Органу опіки та піклування Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

08.07.2024 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатськоїобласті з позовною заявою до ОСОБА_1 , третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради, в якій просить позбавити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительку АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26.09.2024 року справу направлено за підсудністю до Сколівського районного суду Львівської області.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2024 року справу передано судді Броні А.Л. для розгляду.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 31.10.2024 року надано позивачу строк для усунення недоліків, вказаних у мотивувальній частині даної ухвали, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

06.11.2024 року позивачем усунуті недоліки, вказані у мотивувальній частині ухвали Сколівського районного суду Львівської області від 31.10.2024 року.

Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області від 08.11.2024 року вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого засідання.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 25.02.2025 року було залучено до участі у справі в якості третьої особи - Орган опіки та піклування Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області та зобов`язано орган опіки та піклування Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору.

Зобов`язано орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 10.07.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне.

02 березня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилася донька - ОСОБА_3 . Спільне життя з відповідачкою не склалося, що призвело до окремого проживання.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 червня 2022 року шлюб між сторонами розірвано. Зазначено, що разом з ОСОБА_2 залишилась проживати його з відповідачкою донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В подальшому, на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 березня 2023 року, місце проживання доньки - ОСОБА_3 було визначено разом з батьком - ОСОБА_2 .

Окрім цього позивач зазначає, що мати дитини ще до початку війни залишила доньку на його виховання, поїхала за кордон сказавши, що незабаром повернеться, однак станом на сьогоднішній день так і не повернулася, донькою не цікавиться, участі у її вихованні не бере, матеріально дитину не утримує. Весь тягар по утриманні та вихованні доньки лягає на позивача. Донька відвідує садочок де обізнані, що дитиною опікується виключно батько, про матір дитини їм не відомо. Мати дитини не відповідає на телефонні дзвінки, не з`являється, не цікавиться навчанням. Зазначені факти, на думку позивача, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дітей матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Бедринець М.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила такі задовольнити, з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2 заперечувала та пояснила, що напередодні війни, а саме за чотири дні до початку такої, вирішила розійтися зі своїм чоловіком та поїхала у м. Львів на пошуки нового житла. Враховуючи вік доньки ОСОБА_4 відповідачка вирішила її тимчасово залишити з батьком, та поїхала до міста зі старшою дитиною. Коли розпочалася війна позивач їй повідомив, що він військовозобов`язаний і щоб вона більше до нього не приїжджала. Вказала, що коли вона повернулася до квартири, де проживала разом з відповідачем, то така була зачинена. Після чого вона звернулася в органи поліції з відповідно заявою, однак це не дало жодного результату.

Захисник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Остапів Р.Ю. позицію своєї довірительки підтримав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Третя особа - Орган опіки та піклування Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області явку представника в судове засідання не забезпечила, але попередньо від секретаря М. Арендач надійшло до суду клопотання про розгляд справи без участі третьої особи.

Третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради, будучи належним чином повідомлена про дату та час проведення судового засідання, явку свого представника в таке не забезпечила.

Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи із наведених вище процесуальних норм, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України, з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

У відповідності до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Положеннями п.2 ст.164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійний характер.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Виходячи із наведених вище процесуальних норм та роз`яснень суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

02 березня 2019 року Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області між сторонами у справі було зареєстровано шлюб, за час перебування у якому у них ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася донька ОСОБА_3 .

Вказане підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 27 лютого 2021 року Мукачівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), згідно якого батьками ОСОБА_3 записані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Як встановлено під час розгляду справи, з 2022 року сторони почали проживати окремо через те, що між ними спільне життя не склалося.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 червня 2022 року (справа №303/2315/22), шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розірвано.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 березня 2023 року (справа №303/2485/22), визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з батьком ОСОБА_2 .

Згідно довідок про реєстрацію місця проживання за відомостями Мукачівської міської ради, ОСОБА_2 разом зі своєю донькою ОСОБА_3 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Як зазначає позивач, весь тягар по утриманні та вихованні доньки ОСОБА_4 лягає на нього. Донька відвідує садочок, у якому обізнані, що дитиною опікується виключно батько, про матір дитини їм не відомо. Мати дитини не відповідає на телефонні дзвінки, не з`являється, не цікавиться навчанням. Зазначені факти, на думку позивача, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дітей матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків.

Як вбачається з висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради, враховуючи самоусунення матері дитини від виконання батьківських обов`язків щодо доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в частині виховання, піклування про її фізичний і духовний розвиток, відсутність з її боку будь-якого спілкування з донькою, участі у її житті та утриманні, надання їй материнської турботи та матеріальної підтримки, зважаючи на рішення суду про визначення місця проживання доньки разом з батьком, орган опіки та піклування Мукачівської міської ради вважає наявними підстави для позбавлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Зважаючи на те, що проживання ОСОБА_1 не зареєстроване на території Мукачівської міської територіальної громади, відсутність будь-яких відомостей та можливості з`ясування причин та обставин нехтування нею батьківськими обов`язками, наявність/відсутність у неї бажання змінити своє ставлення до дитини, прийняття рішення по даній справі залишають на розсуд суду.

Так, висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав не є обов`язковим для суду (ч.ч.5,6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що такі ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Представник позивача в підтвердження заявлених позовних вимог про позбавлення батьківських прав зіслалась на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків, пов`язаних з вихованням дитини, а саме не цікавиться дтакою, не піклується про таку, абсолютно байдужа до дитини, не приймають участь у її вихованні.

Під час розгляду справи відповідачка пояснила, що напередодні війни, а саме за чотири дні до початку такої, вирішила розійтися зі своїм чоловіком та поїхала у м. Львів на пошуки нового житла. Враховуючи вік доньки ОСОБА_4 відповідачка вирішила її тимчасово залишити з батьком, та поїхала до міста зі старшою дитиною. Коли розпочалася війна позивач їй повідомив, що він військовозобов`язаний і щоб вона більше до нього не приїжджала. Вказала, що коли вона повернулася до квартири, в якій проживала разом з відповідачем, то така була зачинена. Після чого вона звернулася в органи поліції із відповідно заявою, однак це не дало жодного результату. Щодо позбавлення її батьківських прав відносно доньки заперечує та просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Згідно акту обстеження умов проживання відповідачки ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , складеного комісією в складі провідного спеціаліста ССД Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області Шкіринець Н.В., фахівця із соціальної роботи КУ «ЦНСП» Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області Яцик Т.І., у будинку задовільні умови проживання. У кімнатах чисто, тепло, затишно, зроблено сучасний ремонт. Опалення в будинку парове від котла на дровах. ОСОБА_1 розлучена, спокійна, врівноважена, до алкогольної залежності не схильна. На даний час така офіційно не працевлаштована. Стосунки у сім`ї доброзичливі.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Ухиленням від виконання обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена положеннями п.2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своєї доньки в матеріалах справи відсутні.

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (п.п 57, 58).

У справі «Савіни проти України» (№ 39948/06 від 18 грудня 2008 року, п.п. 47-49) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (пункти 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав») (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 23.11.2020 року, справа № 227/2272/18).

Верховний Суд у постанові від 06.05.2020 року, винесеній у справі № 753/2025/19, дійшов наступного висновку: «Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року у справі № 204/1199/16-ц (провадження № 61-170св17) зроблено висновок, що не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків факт стягнення з батька аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав.

Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Аналізуючи вимоги та положення вищезазначеного законодавства, а також враховуючи, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд визнає, що при вирішенні питань, які стосуються дитини, в тому числі і щодо позбавлення батьківських прав її батьків, в першу чергу мають бути враховані інтереси дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Під час розгляду даної справи судом не встановлено, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому факт заперечення відповідачем позовних вимог про позбавлення батьківських прав свідчить про наявність у такої бажання піклуватись про своїх дітей.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п.2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні.

Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

На переконання суду позивачем не доведено, що поведінка відповідачки є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збігом життєвих обставин, які склались навколо такої.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Також ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

За наведених обставин суд критично ставиться до викладених у позові пояснень позивача щодо нехтування відповідачкою своїми обов`язками щодо виховання та утримання доньки, оскільки такі не знайшли свого документального підтвердження в судовому засіданні.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Докази, які були надані позивачем, суд не вважає достатніми та переконливими для застосування до відповідачки такої крайньої міри впливу, як позбавлення батьківських прав відносно своєї дитини.

Таким чином, аналізуючи наведені докази та даючи їм оцінку у співвідношенні із діючим законодавством, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки, з урахуванням обставин справи та ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7,8 ст.7,164 СК України, піклуючись при цьому про інтереси дитини, для виховання якої необхідна участь обох батьків, суд дійшов висновку про відсутність виняткової ситуації, яка б викликала необхідність позбавити відповідачку батьківських прав, а відтак суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 81, 89, 90, 95, 247, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, ст.ст.150, 164, 166 Сімейного кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третіх осіб: Органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради, Органу опіки та піклування Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради, місцезнаходження: пл. О. Духновича, 2, м. Мукачево, .

Третя особа: Орган опіки та піклування Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області, місцезнаходження: с. Козьова Стрийський район Львівська область.

Суддя