Справа № 515/1286/24
Провадження № 2/515/261/25
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року м. Татарбунари

Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Луцюка В.О.,

при секретарі судового засідання Комерзан Л.І.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Климук А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Татарбунари Білгород-Дністровського району Одеської області, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Климук Алла Петрівна, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

14 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Татарбунарського районного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якій просить стягнути з відповідачів на її користь у солідарному порядку матеріальну шкоду у сумі 42 683,96 грн та моральну шкоду в сумі 300 000,00 грн, а також понесені витрати зі сплати судового збору у сумі 2 422,00 грн та правової допомоги у сумі 20 000,00 грн. В обґрунтування позову послалася на таке.

З 30 травня 2022 року на підставі довіреності, виданої ОСОБА_4 , у її володінні знаходиться автомобіль марки «Chevrolet Aveo» державний номерний знак НОМЕР_1 .

23 лютого 2024 року близько 18 години 00 хвилин мешканці м. Татарбунари ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (відповідачі у справі) пошкодили вказаний автомобіль, який знаходився на стоянці біля магазину «Ева» по вул. 23 Серпня, буд. 44, в м. Татарбунари.

На місце було викликано працівників поліції, які зафіксували факт пошкодження автомобіля, а у подальшому склали щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 протоколи про адміністративне правопорушення, передбачене ст.173 КУпАП.

Вина відповідачів підтверджена матеріалами справ про адміністративне правопорушення, які знаходяться у Білгород-Дністровському міськрайонному суді Одеської області, а також відеозаписом, отриманим у ВП №2 Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області. Крім того свідками події були чоловік позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яка в цей час перебували біля магазину «Ева».

Згідно зі висновком оцінювача від 15 липня 2024 року, вартість матеріального збитку, заподіяного пошкодженням автомобіля, становить 42 683,96 грн, який відповідачі жодним чином не відшкодували.

Крім того, неправомірними діями відповідачів позивачу спричинено моральну шкоду, оскільки в момент пошкодження автомобіля вона знаходилася поряд, їх дії відбувалися на її очах, внаслідок чого вона зазнала нервового стресу, негативних емоцій. Дії останніх викликали у неї почуття страху, вона боялася, що вони можуть накинутися і на неї, на її крики вони ніяк не реагували та продовжували бити руками і ногами по автомобілю. Пошкодження транспортного засобу відповідачами відбулося у присутності і її малолітньої доньки, через що хвилювалися і за її стан здоров`я та психіки, у подальшому змушені були звертатися до лікарів.

До теперішнього часу автомобіль не відремонтований, відновлення потребує фінансових витрат, яких позивач не має, і це їй завдає незручності та додаткові нервування, порушення укладу життя.

Згідно з розпорядженням в.о. голови Татарбунарського районного суду Одеської області Дем`янової О.А. від 14 серпня 2024 року № 411, справу передано за підсудністю до Саратського районного суду Одеської області.

Відповідно до ухвали Саратського районного суду Одеської області від 07 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

04 листопада 2024 року відповідачами у справі подано відзиви на позовну заяву, які мотивовані таким. ОСОБА_1 не є належним позивачем у справі, оскільки не власником пошкодженого автомобіля, а лише його користувачем на підставі довіреності, виданої ОСОБА_4 . В рамках справи про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП, вина відповідачів не встановлена. Матеріали про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_3 не складалися. Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у справі № 515/537/24 провадження у справі закрито за закінченням строку накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП, на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП. Крім того, позивачем жодним чином не підтверджено та не обґрунтовано розміру моральної шкоди. Позивачем не доведено протиправності діяння відповідачів та причинно-наслідкового зв`язку зі шкодою. Заявлений позивачем свідок ОСОБА_5 є її чоловіком (зацікавленою особою) та обвинуваченим за цими ж обставинами в рамках кримінального провадження № 0000017 від 23 лютого 2024 року за ч. 1 ст.296 КК України. Враховуючи викладене, просили відмовити позивачу у задоволенні позову.

Згідно з ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 25 грудня 2024 року за клопотанням позивача справу передано на розгляд до Татарбунарського районного суду Одеської області.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 січня 2025 року справу передано у провадження судді Луцюка В.О.

Згідно з ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 27 січня 2025 року справу прийнято до провадження та розпочато підготовче провадження.

Згідно з ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 03 квітня 2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено судове засідання.

У судове засідання відповідачі не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не подали.

Судом ухвалено про розгляд справи у відсутність відповідачів.

Позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові, додатково просили стягнути з відповідачів судові витрати за проведення експерти у сумі 4 500,00 грн.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Для настання деліктної відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України необхідна наявність: а) шкоди; б) протиправної поведінки її заподіювача; в) причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вини останнього. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

При цьому доведення наявності і обґрунтування розміру шкоди покладається на позивача, який повинен довести, що: заподіяна шкода сталася внаслідок неправомірних дій (бездіяльності) відповідача і тільки такі дії (бездіяльність) стали єдиною і достатньою причиною заподіяння шкоди; шкода є реальною; протиправна дія (бездіяльність) заподіювача шкоди є причиною, а шкода, якої завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві майнової шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для відшкодування майнової та моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду і якості, налагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі, застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні потерпілому заподіяних збитків грішми, на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку з заподіянням шкоди майну.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно ч.ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Судом встановлено, що автомобіль марки «Chevrolet Aveo», державний номерний знак НОМЕР_1 , на праві власності належить ОСОБА_4 , про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого Центром ДАІ 5104 11 січня 2014 року (а.с. 10).

Позивачка ОСОБА_1 є фактичним володільцем транспортного засобу на підставі довіреності, виданої ОСОБА_4 30 березня 2022 року, посвідченої приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. та зареєстрованої за № 461 - (а.с.9).

23 лютого 2024 року о 18 годині 00 хвилин ОСОБА_3 , перебуваючи у громадському місці, а саме по АДРЕСА_1 біля магазину «Ева», неодноразово висловлювався словами нецензурного змісту на адресу гр. ОСОБА_1 , погрожував фізичною розправою та здійснив пошкодження автомобіля марки «Chevrolet Aveo» державний номерний знак НОМЕР_1 , шляхом нанесення ударів руками і ногами по різних частинах кузова, чим порушив громадський порядок та спокій громадян та допустив правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП.

Відповідно до постанови судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Боярського О.О. від 12 червня 2024 року ОСОБА_3 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу на користь держави у сумі 119,00 грн (справа № 515/539/24) (а.с. 129).

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення від 18 березня 2024 року серії ВАД № 009787, ОСОБА_2 23 лютого 2024 року о 18 годині 00 хвилин, знаходячись у громадському місці, а саме в м. Татарбунари по вул. 23 Серпня, буд. 44, біля магазину «Єва, неодноразово висловлювався словами нецензурного змісту на адресу гр. ОСОБА_1 , погрожував фізичною розправою та здійснив пошкодження автомобіля марки «Chevrolet Aveo», державний номерний знак НОМЕР_1 , шляхом нанесення ударів руками і ногами по різних частинах кузова, чим порушив громадський порядок та спокій громадян та допустив правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП.

Згідно з постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 травня 2024 року ОСОБА_7 , провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ст. 173 КУпАП закрито на підставі п. 7 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП (справа №515/537/24) а.с. 128.

У постанові КЦС ВС від 26.10.2022 року у справа № 645/6088/18 йдеться про те, що непритягнення особи до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП не свідчить про відсутність його вини у завданні шкоди, оскільки закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав закінчення строків, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.

Постанова КЦС ВС від 24.07.2024 у справі № 401/171/23 містить висновок про те, що нереабілітуючі підстави означають, що відносно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається.

До нереабілітуючих підстав варто віднести закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

На думку суду, закриття провадження у справі про адміністративні правопорушення у зв`язку з закінченням встановлених законом строків накладання адміністративного стягнення не свідчить про відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення, та тим більше не може бути підставою для звільнення від цивільно-правової відповідальності під час відшкодування шкоди, завданої таким правопорушенням.

Крім того, на підтвердження вини відповідачів у завданні шкоди у матеріалах справ про адміністративні правопорушення є відеозаписи, що містяться на дисках. Зі змісту дисків вбачається, що останні вчиняють протиправні дії, спрямовані, в тому числі, на завдання шкоди транспортному засобу позивачки.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 , суду показав, що 23 лютого 2024 року близько 18 години 00 хвилин він перебував біля аптеки «Шара» по вул. 23 Серпня в м. Татарбунари та бачив, як місцеві жителі ОСОБА_9 та Унгурян били ногами автомобіль «Chevrolet», який знаходився біля магазину «Покупайка».

Свідок ОСОБА_5 суду показав, що 23 лютого 2024 року близько 18 години 00 хвилин відповідачі по справі пошкодили автомобіль «Chevrolet Aveo», державний номерний знак НОМЕР_1 , який знаходився на стоянці біля магазину «Ева» по АДРЕСА_1 .

Суд критично оцінює покази свідка ОСОБА_5 , оскільки останній є чоловіком позивачки та заінтересованою особою у справі.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що позивачкою доведено наявність зі сторони відповідачів протиправних, винних дій, внаслідок яких була завдана майнова шкода.

Постанова КЦС ВС від 12.06.2024 у справі № 199/151/23 містить висновок про те, що під час розгляд справ про відшкодування шкоди, суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт завдання позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вона завдана, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто, позивач повинен обґрунтувати розмір шкоди, завданої відповідачем.

За результатами висновку оцінювача ФОП ОСОБА_10 від 15 липня 2024 року №718/07-24, щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу, визначено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля «Chevrolet Aveo», державний номерний знак НОМЕР_1 , на дату настання події 23 лютого 2024 року становить 42 683,96 грн. Розмір витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля марки «Chevrolet Aveo» державний номерний знак НОМЕР_1 , з урахуванням зносу зменшений на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість на дату настання події 23 лютого 2024 року, становить 41 176,02 грн. До звіту додано акт огляду транспортного засобу, калькуляцію ремонтних робіт (а.с. 11-34).

Станом на час розгляду справи, відповідачами відшкодування шкоди не відбулося.

Таким чином, враховуючи, що факт пошкодження автомобіля мав місце й відповідачі винні у його вчиненні, розмір збитків підтверджено висновком про визначення оціночної вартості матеріального збитку, спричиненого фактичному володільцю транспортного засобу з доданим протоколом огляду транспортного засобу, калькуляцією ремонтних робіт, суд вважає вимоги позивача про відшкодування майнової шкоди обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Положенням ч.ч.1, 2 ст. 1190 ЦК України передбачено, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини.

Оскільки пошкодження майна позивачки було вчинено спільними діями як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_3 , згідно з ч.1, 2 ст. 1190 ЦК України, відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, по відшкодуванню такої шкоди потерпілому передбачена солідарною, індивідуальна відповідальність законом не передбачена.

Окрім того, така ж позиція викладена й у п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», положенням якого передбачено, що солідарну відповідальність по відшкодуванню шкоди несуть особи, діяння яких були об`єднані спільним злочинним наміром, а заподіяна ними шкода стала наслідком їх спільних дій.

Що стосується заявленої позивачкою вимоги про стягнення моральної шкоди, судом встановлено таке.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Позивач в обґрунтування завдання моральної шкоди в позовній заяві зазначила, що в момент пошкодження автомобіля вона знаходилася поряд, їх дії відбувалися на її очах, внаслідок чого вона зазнала нервового стресу, негативних емоцій. Дії останніх викликали у неї почуття страху, вона боялася, що вони можуть накинутися і на неї, на її крики вони ніяк не реагували та продовжували бити руками і ногами по автомобілю. На підтвердження вказаного надала копію консультаційного висновку спеціаліста КНП «Татарбунарська багатопрофільна лікарня» від 23 лютого 2024 року, згідно з яким встановлений діагноз: R45.7 Стан емоційного шоку та стресу, не уточнений (а.с. 37).

Крім того, пошкодження транспортного засобу відповідачами відбулося у присутності і її малолітньої доньки, через що хвилювалися і за її стан здоров`я та психіки, у подальшому змушені були звертатися до лікарів, на підтвердження чого надала довідку КНП «Татарбунарська багатопрофільна лікарня» від 08 квітня 2024 року № 119, згідно з якою до лікаря-психіатра звернулася матір дитини ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з приводу того, що 23 лютого 2024 року у присутності дитини були проведені постріли з пістолету. Зі слів матері останні п`ять днів дитина відмовляється вийти з будинку, відмовляється одягатися, з`явилися епізоди нетримання сечі; були надані рекомендації (а.с.36).

Також позивач зазначила, що до теперішнього часу автомобіль не відремонтований, відновлення потребує фінансових витрат, яких позивач не має, і це їй завдає незручності та додаткові нервування, порушення укладу життя.

З дослідженого у судовому засіданні відеозапису з матеріалів справ про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 173 КУпАП, щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , чітко видно, що автомобіль «Chevrolet Aveo», державний номерний знак НОМЕР_1 , прибув до магазину «Ева» по вул. 23 Серпня, буд. 44, в м. Татарбунари, після чого дитина тікає до магазину, матір (позивачка у справі) біжить за нею.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справи «Войтенко проти України», «Науменко проти України»).

При наявності встановленого факту порушення прав позивачки моральна шкода наявна та констатується судом.

Суд приймає до уваги доводи позивачки про завдання моральної шкоди, що виразилася в душевних стражданнях, яких вона зазнала внаслідок пошкодження майна, враховуючи ступінь їх глибини, оскільки вина відповідачів в заподіяні факту шкоди повністю підтверджується матеріалами справи.

Між тим суд, оцінивши докази в їх сукупності, при визначенні суми моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, враховує характер та ступінь її завдання, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає, що вказана позовна вимога підлягає задоволенню частково, а саме з відповідачів, як заподіювачів шкоди, у солідарному порядку підлягає стягненню 16 000,00 грн моральної шкоди на користь позивачки, яка, на думку суду, буде достатньою компенсацією завданих душевних страждань.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі, суд зазначає таке

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 134 ЦЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до правової позиції, викладеної зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19) витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

На підтвердження виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) суду надано: копію Витягу з угоди про надання правової допомоги від 06 березня 2024 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Климук А.П. з другої сторони; копію ордеру про надання правничої (правової) допомоги на підставі договору № 11 від 06 березня 2024 року; акт виконаних робіт адвокатом від 06 серпня 2025 року, в якому зазначено про оплату послуг за домовленістю у розмірі 20 000,00 грн.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Враховуючи вищевикладене, складність справи, з урахуванням виконаної адвокатом роботи та витрачений час, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та з врахуванням того, що позов задоволено, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу у сумі 9 000,00 грн, з кожного.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачів також підлягає стягненню судовий збір, сплачений при подачі позову відповідно до квитанції від 14 серпня 2024 року (а.с. 1) та витрати за проведення експертних робіт, згідно з квитанцією від 09 липня 2024 року (а.с. 39), пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 81, 141, 200, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , у солідарному порядку суму матеріальних збитків у розмірі 42 683,96 грн (сорок дві тисячі шістсот вісімдесят три грн 96к.) та моральної шкоди у сумі 16 000,00 грн (шістнадцять тисяч грн 00к.).

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , судові витрати у сумі 9 485,45 грн (дев`ять тисяч чотириста вісімдесят п`ять грн 45к.), з яких: 102,95 грн (сто дві грн 95к.) судового збору; 382,50 грн (триста вісімдесят дві грн 50к.) за проведення експертних робіт; 9 000,00 грн (десять тисяч грн 00к.) витрат на правову допомогу, з кожного.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду, який відраховується з дати складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 14.08.2025.

Суддя В.О. Луцюк