ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Карпушина Г. Л., Обідіної О. І.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Лук`яненка Олександра Андрійовича

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 жовтня 2024 року у складі судді Материнко М. О.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради про визначення місця проживання дітей,

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 за участю третьої особи - Служби у справах дітей Виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради про визначення місця проживання дитини.

Позов мотивовано тим, що 17 листопада 2012 року між ним та ОСОБА_2 укладено шлюб, про що 17.11.2012 складено відповідний актовий запис про шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , запис № 1460.

Сторони є батьками неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Діти проживали із позивачем та відповідачем у квартирі АДРЕСА_1 , що належить позивачу на праві приватної власності (договір дарування від 27.12.2016 Серія НВІ №230860).

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 27.11.2023, проведеного за вказаною адресою, дітям створено належні умови для проживання, розвитку, навчання та відпочинку.

Після початку повномасштабного вторгнення рф на територію України дружина з синами виїхала до Швеції, де отримали тимчасовий прихисток. Незабаром дружина повідомила про свій намір розірвати шлюб та залишитися на постійне місце проживання з дітьми в Швеції.

При цьому, старший син ОСОБА_4 продовжує навчатись в 5-А класі Ліцею № 17 «Інтелект» Полтавської міської ради за індивідуальною формою навчання (довідка № 01-33/92/ від 20.11.2023).

Вказував, що з часу виїзду дітей з дружиною до Швеції він сумлінно виконує свої батьківські обов`язки, уважно ставиться до освіти, здоров`я, психо-емоційного розвитку і стану дітей, регулярно здійснює оплату за їх навчання, утримання, харчування, відпочинок, як під час перебування в Україні, так і за весь період перебування в іншій країні.

З часу отримання прихистку в Швеції позивач постійно спілкується з синами шляхом телефонних розмов, за допомогою Skipe, Zoom тощо, намагається підтримувати особисті стосунки, бере участь у їх вихованні, наскільки це можливо на відстані та в умовах, що мають місце сьогодні в державі.

Посилаючись на викладене просив суд визначити місце проживання синів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 .

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 30 жовтня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду мотивовано тим, що наявність обставин, які б давали підстави для висновку, що проживання дітей з батьком якнайкраще забезпечить інтереси дітей, судом не встановлено, а виняткові обставин, що вказують на неможливість проживання дітей разом із матір`ю, відсутні.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Лук`яненко О. А. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що у зв`язку із введенням на території України воєнного стану позивач з незалежних від нього причин обмежений у праві виїзду за кордон, а тому висновок суду про рівні можливості щодо виховання дітей не ґрунтуються на обставинах справи та вимогах закону.

Вказує, що матеріалами справи підтверджено, що у батька більші можливості для забезпечення належного утримання та виховання дітей, ним створено належні умови для виховання та розвитку дітей. При цьому, батьком не чиняться перешкоди у спілкуванні дітей з матір`ю, а при проживанні дітей з матір`ю спілкування з батьком носить нерегулярний характер, є короткостроковим та з дозволу матері.

Вважає, що спір у справі стосується вкрай чутливої сфери правовідносин і проживання дітей з батьком не створить реальну небезпеку для їх життя та здоров`я, так як місцем проживання позивача є Полтавська область, яка в цілому не є зоною бойових дій чи прилеглою до такої зони територією.

На думку апелянта суд першої інстанції не врахував інтереси дітей, не надав оцінку обставинам справи, які мають значення при забезпеченні якнайкращих інтересів дітей, не встановив поведінку батьків щодо дітей, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

При цьому, суд застосував лише національне законодавство та не врахував, що спірні правовідносини є відносинами з іноземним елементом і регулюються міжнародними договорами.

Зазначає, що при розгляді справи суд прийняв до уваги лише докази відповідача, чим порушив принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та принцип змагальності сторін.

Посилається також на порушення судом норм процесуального права, оскільки в тексті рішення суд вказав, що дійшов висновку про можливість ухвалення заочного рішення у справі, про що постановлено ухвалу, проте така ухвала в матеріалах справи відсутня. Крім того судом роз`яснено порядок оскарження рішення без посилання на порядок оскарження заочного рішення.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи до апеляційного суду не надходив.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що 17.11.2012 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, про що вчинено відповідний актовий запис № 1460 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а. с. 20).

У вказаному шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується виданими повторно свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 від 29.08.2023 та серії НОМЕР_3 від 29.08.2023 відповідно (а. с. 31, 39).

Сторони проживали у квартирі АДРЕСА_1 , що належить позивачу на праві приватної власності на підставі договору дарування від 27.12.2016 серія НВІ № 230860 (а. с. 15).

Відповідно до акта обстеження умов проживання від 27.11.2023, проведеного Службою у справах дітей виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради, за вказаною адресою дітям створено належні умови для проживання, розвитку, навчання та відпочинку (а. с. 26).

Після повномасштабного вторгнення рф на територію України та збройну агресію, у березні 2022 року відповідач разом з дітьми виїхала до Швеції, де вони отримали тимчасовий прихисток та проживають і на даний час.

Шведською міграційною агенцією західного регіону складений протокол щодо житлових умов, відповідно до якого за місцем проживання у м. Карлскуга для дітей сторін створене комфортне та безпечне середовище з урахуванням їх потреб та інтересів (а. с. 87).

Старший син сторін ОСОБА_4 навчається у 4-С класі у школі Стронінгсторп в м. Карлскуга, Швеція, що підтверджується відповідною довідкою (а. с. 88).

Молодший син сторін ОСОБА_5 відвідує дитячий садок Блоклінтен в м. Карлскуга, Швеція, що підтверджується відповідною довідкою (а. с. 89).

Згідно довідки ліцею № 17 «Інтелект» Полтавської міської ради ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1, навчається у 5-А класі ліцею за індивідуальною формою навчання (сімейна освіта) (а. с. 43).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що згідно норм національного законодавства України (статті 141, 161 СК України, статті 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства») та міжнародного права (статті 3, 9, 8, 27 Конвенції про права дитинивід 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини)) кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Кожна дитина має право на безпечне середовище. Батьки мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей і несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини, найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. При вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Подібні за змістом висновки щодо першорядного врахування саме інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 255/15148/13-ц (провадження № 61-22808св18), від 16 червня 2021 року у справі № 623/349/19 (провадження № 61-4654св21), від 24 листопада 2021 року у справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21), від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20 (провадження № 61-3587св22), від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20 (провадження № 61-9115св22), від 27 вересня 2023 року справа № 295/15287/21 (провадження № 61-6482св23) та ін.

У справі, що переглядається апеляційним судом, встановлено, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням рф на територію України відповідач за згодою позивача разом з дітьми виїхали до Швеції, де вони отримали тимчасовий прихисток та право на проживання, а відповідач ОСОБА_2 також право на працевлаштування.

Для дітей сторін створені належні умови для їх проживання, розвитку, навчання відповідно до їхнього віку, з урахуванням їх потреб та інтересів.

Факт навчання малолітнього ОСОБА_4 у ліцеї № 17 «Інтелект» Полтавської міської ради за сімейною формою навчання не свідчить про необхідність перебування дитини у м. Полтава та його проживання із батьком, оскільки це індивідуальна форма, при якій батьки самостійно організовують для своєї дитини освітній процес у домашніх умовах з урахуванням здібностей та інтересів дитини і несуть відповідальність за результати навчання, які мають відповідати стандартам освіти. Доказів, що навчання малолітнього ОСОБА_4 не відповідає таким стандартам матеріали справи не містять.

Обставин, за наявності яких дитина не може бути передана для проживання з одним із батьків, судом не встановлено.

Доводи апеляційної скарги представника позивача, що у зв`язку з обмеженням у праві виїзду за межі України на період дії воєнного стану батько - ОСОБА_1 позбавлений можливості повною мірою реалізувати своє право на спілкування з дітьми та їх виховання на висновки суду першої інстанції не впливають, оскільки при вирішенні цього спору першочергове значення мають інтереси дітей, які проживають у безпечному середовищі, а порядок участі батька у вихованні дітей не є предметом спору у цій справі.

Відповідно до статті 159 СК України суд може усунути перешкоди у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, визначити способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування за наявності спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, та відповідних позовних вимог, тоді як предметом цієї справи є саме визначення місця проживання дітей з одним із батьків й доводи апеляційної скарги у частині недостатнього забезпечення права позивача на спілкування з дітьми при вирішенні даного спору не мають вирішального значення.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що незалежно від визначення місця проживання дитини батьки мають здійснювати свої батьківські обов`язки. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Опіка щодо дитини (всі питання, пов`язані з вихованням, розвитком, навчанням тощо) підлягають вирішенню за згодою обох батьків, з урахуванням інтересів дитини.

Крім того, з урахуванням вікових змін дітей, їх розвитку та потреб кожний із батьків не позбавлений права порушувати у майбутньому питання щодо визначення місця проживання дитини з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення.

Встановивши, що відповідачем ОСОБА_2 створені для дітей належні умови для їх морального, духовного та фізичного розвитку, вона має самостійний дохід, що підтверджується укладеним із АТ «СКБ Груп» (СКВ Group AB) трудовим договором про постійну зайнятість з 01.12.2023 з місячною заробітною платою 26 000 шведських крон, що може забезпечити належне утримання дітей, суд першої інстанції, керуючись виключно інтересами дітей, які на даний час перебувають під прихистком у Швеції, мають належні умови для проживання, навчання та розвитку, усталені соціальні зв`язки, дотримуючись балансу між інтересами дітей та правами батьків на їх виховання і обов`язком батьків діяти в її інтересах, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

Таких висновків суд дійшов з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що доводами апеляційної скарги представника позивача не спростовується.

Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Матеріали справи не містять доказів незаконного переміщення або утримання дітей сторін на території іншої держави, тому доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом положень Гаазької конвенції є безпідставними.

Згідно частин першої, другої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується до питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, питань щодо підсудності судам України справ з іноземним елементом.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, коли хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67, 67-1, 67-4 цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини (стаття 66 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися. Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (частини перша та друга статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Підсудність судам України є виключною у справах з іноземним елементом, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні (пункт 2 частина перша статті 77 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Україна згідно із Законом від 11 січня 2006 року № 3303-IV є учасницею Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (далі - Гаазька конвенція 1980 року).

Відповідно до статті 16 Гаазької Конвенції 1980 року після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не будуть вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції або поки заява не подана відповідно до цієї Конвенції протягом розумного періоду часу після одержання повідомлення.

Вказана норма обмежує юрисдикцію виключно органів держави, на територію якої дитину переміщено, а не держави, із якої було дитину переміщено.

Згідно зі статтею 19 Гаазької Конвенції 1980 року ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування.

У свою чергу нормами чинного законодавства України не передбачено імперативної умови про те, що перебування дитини за межами України є підставою для відмови у задоволенні позову про визначення місця проживання такої дитини.

Більше того, зважаючи на положення міжнародних договорів щодо збереження юрисдикції судів України у питаннях батьківської відповідальності, очевидним є можливість вирішення справи про визначення місця проживання дитини саме національними судами.

Таким чином, сама по собі обставина проживання дитини за кордоном (незалежно від того чи вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22) і відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України відповідні висновки враховуються судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Аналогічні положення містить й Конвенція про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, вчинену 19 жовтня 1996 року у м. Гаага, ратифікована Верховною Радою України 14 вересня 2006 року, яка набула чинності 01 лютого 2008 року і яка охоплює питання захисту дітей, батьківської відповідальності, опіки, у тому числі, й право визначати місце проживання дитини.

Згідно зі статтею 5 Гаазької конвенції 1996 року судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.

Тобто стаття 5 цієї Конвенції містить загальне правило стосовно юрисдикції, яке полягає в тому, що заходи захисту дітей мають бути вжиті судовими або адміністративними органами держави місця постійного проживання дитини.

Оскільки постійним місцем проживання сторін та їх дітей на момент відкриття провадження у справі була Україна, що сторонами у справі не заперечувалось, а дія Гаазької конвенції обмежується лише функціями негайного повернення незаконно вивезеної (утримуваної) дитини, що у цій справі судом не встановлено, оскільки відповідач ОСОБА_2 разом з дітьми тимчасово виїхали з України внаслідок військової агресії рф проти України за згодою позивача ОСОБА_1 , Октябрський районний суд м. Полтави має юрисдикцію щодо вирішення даного спору про визначення місця проживання дітей, тому доводи апеляційної скарги про розгляд справи неналежним судом відхиляються апеляційним судом, як необґрунтовані.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права щодо суті спору, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції та залишає апеляційну скаргу представника позивача без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лук`яненка Олександра Андрійовича - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді Г. Л. Карпушин

О. І. Обідіна