Справа № 127/505/25
Провадження № 22-ц/801/1311/2025
№ 22-ц/801/1312/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2025 рокуСправа № 127/505/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Копаничук С.Г., Рибчинського В.П., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 березня 2025 року, повне рішення складено 07 квітня 2025 року, та на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2025 року, повне додаткове рішення складено 28 квітня 2025 року, ухвалені суддею Ан О.В., в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення авансованих платежів в порядку застосування наслідків нікчемного правочину,

встановив:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в розмірі 50 200 грн, в тому числі:

- 25 200 грн (кошти, перераховані позивачем відповідачу шляхом банківського переказу від 06 червня 2023 року згідно з платіжною інструкцією P24AD5882);

- 25 000 грн (кошти, перераховані позивачем відповідачу шляхом банківського переказу від 30 червня 2023 року згідно з платіжною інструкцією №P24AD4238).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що в червні 2023 року в нього виникла потреба в гарантійному ремонті його автомобіля Tesla Model 3 SR+, д.н.з. НОМЕР_1 , для чого транспортний засіб потрібно було перевезти до сервісного центру у м.Прага, Чеська Республіка. 06 червня 2023 року він з використанням мережі Інтернет за допомого посередника знайшов виконавця послуги з доставки вищезгаданого автомобіля з України до сервісного центру в Празі. Даним виконавцем став ОСОБА_2 , що одночасно зареєстрований як фізична особа-підприємець. Однак відповідач вступив у взаємовідносини з ним та приймав від нього оплату та не на рахунок ФОП, а на картку фізичної особи, номер якої надав в ході переписки.

Послуга з доставки автомобіля до місця міста Праги Чеської Республіки була оплачена 06 червня 2023 року шляхом банківського переказу на банківську карту в розмірі 25 200,00 гривень та була надана фактично відповідачем позивачеві на підставі усного договору між сторонами, що встановлено судовим рішенням, що набуло законної сили у справі №359/1929/24. Однак, повернення вказаної суми не заявлялось в межах згаданої справи.

Позивач вказує, що 30 червня 2023 року у нього знову виникла потреба в перевезенні його автомобіля в зворотному напрямку. Відповідачем у листуванні між сторонами було підтверджено можливість з його боку надати позивачу другу фактично послугу, за надання якої позивачем 30 червня 2023 року виконано попередню оплату (аванс) в розумінні ч. 2 ст. 570 ЦКУ в розмірі 25 000,00 гривень.

Позивачем було відправлено відповідачу технічний паспорт на згаданий автомобіль. Тобто між сторонами однозначно відбувалось узгодження додаткових (відмінних від тих, які вже мали місце і в результаті яких мій автомобіль було доставлено до Праги) умов - конкретно усної додаткової угоди, враховуючи встановлення судом в межах розгляду №359/1929/24 факту укладання між сторонами усного договору із врахуванням преюдиції.

Жодних домовленостей про доставку в обох напрямках (Київ-Прага та Прага-Київ) не було обумовлено аж до моменту, коли авто позивача вже перебувало у місті Прага. Про виконання другого платежу в розмірі знову 25000,00 грн переписка розпочинається вже коли автомобіль ремонтувався.

Сплативши авансом відповідачу за повернення автомобіля, 17 серпня 2023 року позивач повідомляв телефоном, що ремонт автомобіля завершено і запитував, коли відповідач зможе виконати перевезення транспортного засобу.

Послуга з доставки автомобіля до місця призначення України відповідачем так і не була надана, авансовий платіж не повернуто.

Повернення (стягнення) суми в розмірі 25 000,00 грн, сплаченої позивачем відповідачеві 30 червня 2023 року заявлялось і було предметом дослідження в межах розгляду цивільної справи №359/1929/24. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів в сумі 25 000,00 грн неправомірно отриманої вигоди було відмолено через неналежний спосіб захисту права та через встановлення судом факту укладення між сторонами усного договору перевезення.

Тому позивач заявляє вимоги про стягнення з відповідача на його користь грошових коштів в розмірі 25 000,00 грн, сплачених 30 червня 2023 року, як наслідок недійсності нікчемного правочину, а також через те, що наявні підстави одночасно вважати сплачені кошти авансовими, тобто попередньою оплатою послуг, які не надані.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 березня 2025 року у задоволені позову відмовлено.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 000 (дві тисячі) гривень судових витрат на правову допомогу.

Не погодившись із вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Також просить скасувати додаткове рішення та здійснити розподіл судових витрат.

У скарзі зазначає, що як встановлено судом першої інстанції в цивільній справі 3359/1929/24, між сторонами було укладено саме усну угоду, на підставі якої відповідачем набуті грошові кошти. Рішення в цій справі має преюдиціальну силу, тобто під час розгляду даної справи така обставина підлягає врахуванню, як факт. Суд, визначаючи укладання між сторонами договору у спосіб обміну повідомленнями, не враховував відсутність у такому укладеному, на думку суду, договорі істотних умов. В переписці умови щодо перевезення відповідачем автомобіля позивача з м. Києва до м. Праги за вартістю послуги 50 200 гривень не зафіксовано. Вказане свідчить про те, що суд покладає в основу рішення неіснуючі умови. Укладання договору перевезення вантажу у спосіб усної домовленості суперечить законодавчим вимогам письмової форми правочину. Вимог про визнання укладеного між сторонами усного договору перевезення нікчемним не заявлялося, оскільки такі віднесені Верховним Судом до неналежного способу захисту права чи інтересу, відтак заявляється вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Судом не досліджено належним чином докази витрат позивача на правову допомогу. Факт і розмір витрат відповідача на правничу допомогу не підтверджено належними та допустимими доказами.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Відзив мотивований тим, що авансовий платіж, про який стверджує позивач, не підлягає поверненню, адже договір був укладений (в усній формі), а аванс повертається лише при не укладанні договору, про укладання якого домовлялись сторони. А усний договір про перевезення не можна визнати нікчемним, адже відсутня пряма вказівка закону про кваліфікацію правочину нікчемним в разі не укладання його в письмовій формі. Крім цього недотримання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсності.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в частині скасування рішення суду від 27 березня 2025 року, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції зробив висновок, що правочин щодо перевезення вантажу, який повинен укладатись в письмовій формі є оспорюваним, і позивач повинен надати докази його протиправності, чого позивачем зроблено не було. Крім цього суд вказав, що листування шляхом надіслання електронних листів уже давно стало частиною ділових звичаїв в Україні, а здійснення електронної переписки як усталеного звичаю ділового обороту в Україні, що не вимагає договірного врегулювання, визнається цивільним звичаєм за ст. 7 ЦК України.

У вимогах позову відсутня вимога про стягнення авансових платежів, а викладена вимога про стягнення грошові кошти в розмірах 25200 грн. та 25000 грн.

Дослідивши мотивацію позову апеляційний суд встановив, що авансовим платежем позивач вважає лише другий платіж в розмірі 25 000 грн., і він є авансовий, так як кошти були перераховані, ще до завершення ремонту автомобіля та його доставку з Праги до Києва.

Приймаючи до уваги, що позивач вимоги позову мотивує лише нормами права щодо наслідків порушення письмової форми укладання договору перевезення, і при цьому взагалі не керується нормами права щодо повернення авансу, враховуючи, що позивач просить стягнути обидва платежі при фактичному частковому виконанні домовленостей (доставка автомобіля до Праги та здійснення першої оплати), апеляційний суд приходить до висновку, що стягнення коштів (разом 52 200 грн) позивач вимагає на підставі наслідків, які застосовуються до нікчемного договору реституції.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).

Представник позивача в тезах промови в судових дебатах згадала про принцип jura novit curia - «суд знає закони», зазначаючи, що в апеляційній скарзі наведені норми, на які посилається позивач у справі, застосування яких залишаємо на розсуд суду.

Апеляційний суд вважає за необхідне наголосити, що згаданий принцип не може застосовуватись у будь-якому випадку, адже беззастережне застосування належного способу захисту за принципом «суд знає закони» несе ризик порушення іншого принципу - рівності сторін. Процесуальне ж законодавство не регулює питання виникнення в рішенні іншого предмета позову, який не заявлявся в процесі. А відповідач має мати право на заперечення проти застосованого судом способу захисту до прийняття рішення у справі.

В одній із постанов Верховного Суду щодо цього питання (від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17) Велика Палата Верховного Суду пояснила, що принцип jura novit curia зобов`язує суд самостійно перевірити доводи сторін під час розгляду справи.

З`ясувавши ж, що сторона чи інший учасник процесу, обґрунтовуючи свої вимоги або заперечення, послались на неналежні норми права, суд самостійно кваліфікує? спірні відносини та приймає рішення на основі правильних норм матеріального і процесуального права, тобто застосовує положення, які дійсно регулюють відповідні ?правовідносини.

Окремо зазначено, що «самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Апеляційний суд, переглядаючи судове рішення у даній справі, вважає, що позивач свідомо, чітко та наполегливо стверджує, що кошти повинні бути стягнуті з відповідача як наслідок порушення письмової форми укладання договору про перевезення вантажу та в порядку застосування наслідків нікчемності правочину, а не на підставі норм матеріального права про повернення авансових платежів.

За таких обставин, стверджувати про неправильність юридичної кваліфікації з боку позивача спірних правовідносин в даному випадку не можна, а відтак застосовувати згаданий принцип не можливо.

У даній справі встановлені наступні обставини, які не заперечувались сторонами.

Позивач та відповідач, які раніше не були знайомі, познайомились через спільного знайомого Антона Котвицького в мережі Інтернет.

Спілкування між ними з приводу надання послуги перевезення автомобіля, який належить позивачу, відбувалось шляхом переписки у застосунку WhatsApp, копія якої міститься в матеріалах справи.

ОСОБА_2 (номер телефону у застосунку ) погодився здійснити перевезення автомобіля в Прагу і вказав вартість послуги 25200 грн, які були оплачені ОСОБА_1 06.06.2023.

30.06.2023 ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 25 000 грн.

Кошти зараховувались на рахунки, шляхом надання ОСОБА_2 номерів кредитних карт.

Перевезення автомобіля з Праги до Києва ОСОБА_2 не здійснив.

Вказані обставини, в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню, як обставини, які визнаються сторонами.

Однак, у цій справі ОСОБА_1 стверджує, що кошти в розмірі 25000 грн - це авансовий платіж за майбутню послугу перевезення автомобіля з Праги до Києва, яку мав надати ОСОБА_2 на підстав їх усної домовленості.

В свою чергу ОСОБА_2 вважає, що ці кошти (25000 грн) були доплатою і остаточним розрахунком за надану ним послугу перевезення автомобіля з Києва до Праги.

Отже, з вказаних обставин можна зробити стверджувальний висновок про наявність зобов`язань у сторін на підставі домовленостей між ними, досягнутих шляхом переписки в застосунку WhatsApp.

Відповідно до ч. 1 ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 909 ЦК України договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Враховуючи встановлені обставини щодо порядку досягнення домовленостей, твердження позивача, про те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не було укладено письмового договору, є помилковим.

Крім того, в постанові КЦС ВС від 09 січня 2019 року у справі №759/2328/16-ц говориться, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

В даному випадку норми матеріального права, якими регулюються умови договору перевезення вантажу, не містять прямої вказівки на те, що договір перевезення, який укладений в усній формі, є нікчемним, а тому і з цих причин твердження апелянта є помилковими.

Встановлення того факту, що договір, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є нікчемним, а може бути лише оспорюваним, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

В такому разі, на думку колегії суддів, досліджувати докази на предмет вирішення питання про дійсну природу обох платежів, які вчинив позивач, в даному провадженні не має правового значення, і ці питання можуть вирішуватись в інших судових провадженнях, за умови встановлення правильної та безпомилкової підстави звернення до суду за захистом своїх прав.

У ч. 1 ст. 375 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, підстави для скасування рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 березня 2025 року відсутні.

Що стосується додаткового рішення від 28 квітня 2025 року, то апеляційний суд виходить з наступного.

Встановлено, що 11 лютого 2025 року від представника ОСОБА_2 адвоката Туніка Ю.М. надійшла заява про стягнення судових витрат, в якій він просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу становлять 2 000 гривень. Зазначено, що докази розміру понесених судових витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (а.с.70).

31 березня 2025 року, після ухвалення 27 березня 2025 року судом першої інстанції рішення, від адвоката Туніка Ю.М. надійшло клопотання щодо стягнення витрат на правову допомогу, в якому він просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 гривень (а.с.102).

На підтвердження розміру витрат до вказаного клопотання надано: - ордер на надання правничої допомоги серії АВ №1178378 від 20 січня 2025 року (а.с.103); - розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу (а.с.104); - довідку №8 від 03 березня 2025 року (а.с.106).

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України зазначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витратна оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу у суду першої інстанції не було, оскільки гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Відповідачем договору про надання правової допомоги №16/07 від 16 липня 2024 року, про який йде мова в ордері серії АВ №1178378 від 20 січня 2025 року, надано не було, у зв`язку з чим не можливо встановити, які саме умови були погоджені між сторонами договору, зокрема, в частині сплати гонорару.

Тому, за відсутності договору, витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції не можна вважати підтвердженими, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення цих витрат з позивача на користь відповідача.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, наявні підстави для скасування додаткового рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2025 року та ухвалення нового рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Керуючись ст. 374, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 березня 2025 року залишити без змін.

Додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 18 серпня 2025 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді С.Г. Копаничук

В.П. Рибчинський