Справа № 462/8037/24 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/811/1986/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 березня 2025 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування,

ВСТАНОВИВ:

в жовтні 2024 року приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» (далі ПрАТ «СК «УНІКА») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з нього на користь ПрАТ «СК «УНІКА» суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 18 784 грн 33 коп.

Позов мотивована тим, що 18 січня 2023 року о 13 год 30 хв. на вул. Кульпарківська у м. Львові сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Volvo S60», державний номерний знак НОМЕР_1 , яким керував відповідач ОСОБА_1 та автомобіля «Hyundai i30», державний номерний знак НОМЕР_2 , що належав потерпілій стороні. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження, при цьому відповідно до Європротоколу, водій автомобіля «Volvo S60» став винуватцем аварії, оскільки здійснив зіткнення з автомобілем «Hyundai i30», рухаючись заднім ходом. Згідно з договором, власник автомобіля «Hyundai i30» звернувся до ПрАТ «СК «УНІКА», яка визнала подію страховим випадком і здійснила виплату страхового відшкодування у розмірі 32 212 грн 60 коп. на підставі акта огляду транспортного засобу від 23 січня 2023 року, рахунку та страхового акта. У той же час, цивільно-правова відповідальність водія «Volvo S60» була застрахована у приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі ПрАТ «СК «ПЗУ Україна»), яка виплатила 13 428 грн 27 коп. на рахунок ПрАТ «СК «УНІКА» для відшкодування частини збитків. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача суму виплаченого страхового відшкодування, оскільки ПрАТ «СК «УНІКА» здійснила виплату потерпілій стороні за рахунок власних коштів, а відповідно до умов страхування, відповідач як винуватець дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язаний компенсувати ці витрати.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 березня 2025 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» 18 784 грн 33 коп. страхового відшкодування.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» судовий збір в розмірі 3 028 грн 00 коп.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши в червні 2025 року апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 березня 2025 року, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції розглянуто справу без належного повідомлення відповідача, оскільки він хоч і зареєстрований за адресою, вказаною в позовній заяві, проте за адресою реєстрації не проживає у зв`язку продажем ним квартири, а також через введений в країні воєнний стан. Судом не вжито заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи засобами телефонного зв`язку, вказаними позивачем. Щодо вирішення спору по суті, зазначає про безпідставне стягнення з нього вартості фари, невідшкодованої страховиком відповідача у зв`язку із тим, що така мала пошкодження (запотівання) на момент ДТП і не вказана в Європротоколі.

В серпні 2025 року від ПрАТ «СК «УНІКА» через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому міститься прохання апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, такий мотивований законністю та обґрунтованістю оскарженого рішення. Зокрема, заявник зазначає, що правильним є відшкодування особою, яка завдала збитків, різниці між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 ЦК України.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Щодо розгляду справи з порушенням процесуальних норм.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частин перша статті 19 ЦПК України).

Згідно зі частиною першою статті 23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою - четвертою цієї статті.

Як зазначено в частині першій статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно зі частиною восьмою статті 187 ЦПК України суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача (абзац 2 частини першої статті 187 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Ухвала про відкриття провадження у справі постановляється з додержанням вимог частини п`ятої статті 128 цього Кодексу (частина п`ята статті 187 ЦПК України).

З матеріалів справи убачається, що з отриманої судом інформації від органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи та відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру, ОСОБА_1 має таке зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 26, 29).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 03 грудня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні). Копію ухвали про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів направлено відповідачу. Визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Матеріали справи не містять доказів як надіслання ухвали про відкриття провадження у справі, так і про її отримання відповідачем.

Як зазначено в частині першій, другій статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду.

Незважаючи на те, що позовна заява містить відомості про відомі позивачу номери засобів зв`язку відповідача, матеріали справи не містять відомостей про те, що суд першої інстанції використав цю можливість сповісти відповідача про наявність на розгляді в суді цієї справи.

Пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи, що відповідні доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, рішення суду першої інстанції належить скасувати.

Щодо вирішення спору по суті.

Предметом спору є стягнення з відповідача як винуватця ДТП різниці між загальним розміром відшкодування, виплаченим страховиком потерпілого в ДТП за договором добровільного страхування та розміром страхового відшкодування виплаченого страховиком винуватця страховику потерпілого, у відповідності до положень Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон №1961-IV), який був чинним на момент настання страхового випадку.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частиною другою статті 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 22 ЦК України).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до приписів статей 22, 29 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Саме такий правовий висновок щодо застосування вказаних норм викладено в постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року в справі № 757/22706/15-ц (провадження № 61-4507св18).

Згідно із статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

При цьому відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 вересня 2018 року в справі № 753/21177/16-ц (провадження № 61-28918св18).

Оскільки страховик виплатив позивачу страхове відшкодування у розмірі, визначеному статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», - вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням фізичного зносу, то у страховика не виникло обов`язку з відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, незважаючи на те, що збитки є меншими від страхової суми (ліміту відповідальності) (див. постанову Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 686/17155/15-ц (провадження № 61-18840св18).

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15, від якого Велика Палата Верховного Суду не відступала.

У постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року в справі №755/7666/19 (провадження № 61-10010св20) зроблено висновок, що «відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди, суди не звернули уваги, що різниця між виплаченою ОСОБА_1 страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля, пошкодженого у ДТП, викликана, у тому числі, законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. За таких обставин саме ОСОБА_2, як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити ОСОБА_1 таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням)».

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що позивачу страховиком винуватця ДТП виплачено страхове відшкодування у розмірі, розрахованому відповідно до положень Закону №1961-IV, тобто за мінусом зносу, різницю між цим страховим відшкодуванням, та страховим відшкодуванням без урахування зносу і має сплати саме винуватець.

Як убачається з страхового акту № 26129/1, складеного ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» вартість відновлювального ремонту складає 18 178 грн 92 коп., а вартість ремонту з урахуванням зносу складає 13 428 грн 27 коп. Тобто, до стягнення з відповідача як винуватця підлягає стягненню різницю, яка і становить розмір зносу 4 750 грн 65 коп. (18 178,92 13 428,27).

При цьому з розрахунку визначення ринкової вартості та величини коефіцієнта фізичного зносу № 26129, складеного ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» убачається, що у ньому не врахована фара, так як така мала пошкодження (запотівання) на момент ДТП і не вказана в Європротоколі.

Як зазначено в пункті 32.і статті 32 Закону № 1961-IV відповідно до цього Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

Аналогічно до цього не виникає такого обов`язку в особи, яка заподіяла таку шкоду.

Оскільки позивачем не доведено, що під час ДТП, винуватцем якої був відповідач, останнім заподіяно шкоду майну потерпілого, а саме пошкоджено фару, вартість якої та вартість робіт по її заміні відшкодована страховиком потерпілого останньому за договором добровільного страхування, така шкода не підлягає відшкодуванню відповідачем.

Відтак, доводи апеляційної скарги щодо неправильного вирішення спору по суті знайшли свої часткове підтвердження під час апеляційного розгляду.

Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на те, що у справі, яка переглядається, неправильно застосовано норми матеріально права, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволенні апеляційної скарги на рішення суду, а саме у спосіб його скасування, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Відповідно до положень частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду, з огляду на те, що при зверненні до суду з позовом позивачами не був сплачений судовий збір, такий, як і витрати відповідача на проведення експертизи, підлягають розподілу.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції, а з позивача на користь відповідача за розгляд справи судом апеляційної інстанції, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 березня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» 4 750 грн 65 коп. страхового відшкодування.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» 765 грн 78 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» на користь ОСОБА_1 3 393 грн 33 коп. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 08 серпня 2025 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич