Справа № 725/3825/25
Провадження № 2/727/2029/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2025 року Шевченківський районний суд м.Чернівці в складі:

Головуючого-судді: Одовічен Я.В.

За участю секретаря: Бзової Р.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Чернівці цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Посилався на те, що 12.02.2020 року між ТОВ «Займен» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №112044 про надання фінансового кредиту, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача.

Підписуючи договір ОСОБА_1 підтвердила, що ознайомилась з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватись.

Відповідно до п.1.1. кредитного договору, товариство надає клієнту фінансовий кредит у гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором.

Згідно умов договору сума виданого кредиту становить 2700 гривень. Дата надання кредиту 12.02.2020 року. Строк кредиту 18 днів. Стандартна процентна ставка в день 2% або 730 річних.

Пунктом 2.4 кредитного договору передбачено, що кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом.

На виконання умов п.2.4 кредитного договору ОСОБА_1 було зазначено реквізити платіжної картки № НОМЕР_1 для перерахування кредитних коштів.

Згідно п.6.1 договору, цей договір складений українською мовою, підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію».

У зв`язку із неналежним виконанням умов договору у ОСОБА_1 станом на 13.01.2025 року утворилась заборгованість за кредитним договором №112044 від 12.02.2020 року у розмірі 14094 гривні, з яких: 2700 гривень - прострочена заборгованість за сумою кредиту; 11394 гривень - прострочена заборгованість за процентами.

28.10.2021 року між ТОВ «Займер» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу №01-28/10/2021 відповідно до умов якого ТОВ «Займер» відступило ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 28.10.2021 року до договору факторингу №01-28/10/2021, ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 .

Вказувало, що товариством на адресу відповідача була направлена вимога про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором №112044 від 12.02.2020 року, проте станом на дату подачі позову зазначена вимога була залишена ОСОБА_1 без виконання.

Просив позов задовольнити, стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 14094 грн. 00 коп. та понесені судові витрати .

Ухвалою суду від 25.06.2025 року провадження по справі було відкрито та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Представником відповідача було подано відзив на позов, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Відзив обґрунтовано тим, що відповідач вимоги, викладені в позовній заяві, не визнає, а доводи позивача вважає необґрунтованими та безпідставними.

Вказувала, що позивач у позовній заяві зазначив, що ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором № 112044 від 12.02.2020 року в сумi 14094 гривень, з яких прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 2700 гривень, а прострочена заборгованість за процентами - 11394 гривень.

При цьому, відповідно до пункту 1.2 Індивідуальної частини договору про надання

фінансового кредиту № 112044 від 12.02.2020 року, кредит надається строком на 18 днів, тобто до 29.02.2020 року, але в будь-якому разі цей Договір діє до повного його виконання сторонами.

Пунктом 1.3 передбачено, що за користування кредитом Клієнт сплачує Товариству 730% (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 2% (процентів) на добу. Тип процентної ставки - фіксована.

Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять.

Отже, розмір процентів відповідно до умов договору має становити 972 гривень за період з 12 лютого 2020 року по 29 лютого 2020 року, виходячи з розрахунку: 2700 гривень (тіло кредиту) х 2% (відсоткова ставка) х 18 днів (строк кредиту).

За вказаних обставин відсотки, нараховані поза межами встановленого строку 18 днів не підлягають стягненню, оскільки нарахування та стягнення процентів за користування кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду.

Вважає, що позивачем не доведено факту наявності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 112044 від 12.02.2020 року в сумi 14094 гривень, у зв`язку із чим просить відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Також просила застосувати строки позовної давності.

22.07.2025 року представником відповідача було подано відповідь на відзив. У відповіді вказував, що у кредитному договорі сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Зазначив, що у контексті спорів щодо нарахування процентів після закінчення строку кредитування Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/4518/16 від 05.04.2023 надала чітке роз`яснення щодо порядку застосування ст. 625 ЦК України. Зокрема, зазначено, що право на нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, а також розмір таких процентів, залежать від підстави їх нарахування, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили лише проценти за правомірне користування кредитом.

Позичальник погодився на умови визначені договором, щодо його пролонгації та нарахування відсотків у випадку прострочення повернення кредиту, тому твердження відповідача про незаконність нарахування процентів є необґрунтованими.

29.07.2025 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав.

Представник відповідача у судове засідання не з`явилася. Звернулася до суду із заявою про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги не визнає з викладених у відзиві обставинах. У задоволенні позовних вимог просила відмовити. Вказала, що докази понесених судових витрат будуть надані у визначеному законодавством порядку.

Згідно положень ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 12.02.2020 року між ТОВ «Займер» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №112044.

Відповідно до п.1.1 кредитного договору, товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 2700 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Пунктом 1.2. договору передбачено, що кредит надається строком на 18 днів, тобто до 29.02.2020 року. Строк дії договору 18 днів, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за цим договором.

За користування кредитом клієнт сплачує товариству 730% річних від суми кредиту в розрахунку 2% на добу. Тип процентної ставки - фіксована (п.1.3 договору).

Згідно п.1.4 договору кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом.

Відповідно до п.6.1 договору, цей договір складений українською мовою, підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію».

У додатку №1 до договору про надання фінансового кредиту №112044 від 12.02.2020 року наведено графік розрахунків та орієнтовної сукупності вартості кредиту: строк на який надано кредит: 18 днів; сума кредиту - 2700 гривень; фіксована процентна ставка - 2% в день; сума нарахованих процентів - 972 гривні (а.с.16).

Вказаний договір було укладено між сторонами в електронній формі. Договір про надання фінансового кредиту відповідачем підписаний електронним підписом з застосування одноразового ідентифікатора: KL9399. Номер телефону НОМЕР_2 . Рахунок позичальника: НОМЕР_3 .

Відповідно до інформаційної довідки №1799/025 від 25.02.2025 року, ТОВ «Платежі Онлайн», як технологічний оператор платіжних послуг повідомляє, що на сайті торговця через платіжний сервіс «Platon» була проведена успішна транзакція. Тип транзакції: видача. У інформаційній довідці вказано: номер транзакції - 28150-07627-12598; сума - 2700 гривень; дата та час проведення - 12.02.2020 року об 11:46:05; номер платіжної картки - НОМЕР_3 (а.с.27).

28.10.2021 року ТОВ «Займер» (клієнт) та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» (фактор) уклали договір факторингу №01-28/10/2021.

Відповідно до п.1.1. договору факторингу, на умовах, встановлених цим договором та у відповідності до гл.73 ЦК України, фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступає факторові права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами.

Внаслідок передачі (відступлення) права вимоги за цим договором, фактор замінює клієнта у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості, та набуває прав грошових вимог клієнта за цими кредитними договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань боржників за кредитними договорам (п.1.2 договору факторингу).

Згідно п.6.1 договору факторингу, у відповідності до умов цього договору клієнт передає (відступає) фактору права вимоги до боржників, які виникли у клієнта внаслідок невиконання боржниками умов кредитних договорів, та які входять до портфелю заборгованості.

За цим договором клієнт передає, а фактор приймає права вимоги в розмірі портфеля заборгованості. Для підтвердження дійсності прав вимоги, що відступаються, клієнт надає фактору документацію в порядку, передбаченому цим договором. Права вимоги переходять до фактора після підписання сторонами цього договору (п.6.2.1 - 6.2.3 договору факторингу).

Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу №01-28/10/2021, ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором №112044 від 12.02.2020 року в сумі 14094 грн. 00 коп., що складається з: 2700 грн. 00 коп. - заборгованість по тілу кредиту; 11394 грн. 00 коп. - залишок по відсоткам. Кількість днів прострочення - 576 (а.с.9).

Відтак, матеріалами справи підтверджуються обставини уступки права вимоги за кредитним договором №112044 від 12.02.2020 року на користь ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ».

Розглядаючи аргументи, наведені сторонами, суд приходить до наступних висновків.

Так, між сторонами склались правовідносини, що врегульовані нормами цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Із дослідженого судом кредитного договору №112044 від 12.02.2020 року встановлено, що його укладено в електронній формі.

Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно ч.1ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Положеннями ч.1, ч.2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

За змістом ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; -електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як було встановлено судом, кредитний договір №112044 від 12.02.2020 року укладено в електронній формі, що відповідає приписам статті 207 ЦК України із застосуванням Закону України «Про електронну комерцію» та підписано сторонами, відповідно до вимог ст.12 вказаного Закону, а саме: з боку позикодавця засвідчено кваліфікованою електронною печаткою із позначкою часу, а з боку позичальника за допомогою одноразових ідентифікаторів, та за правовими наслідками прирівнюються до договорів, укладених у письмовій формі.

Із копії вказаного договору також видно, що ОСОБА_1 як позичальник та споживач за договором, ідентифікувала себе в інформаційно-телекомунікаційній системі, надавши Товариствам свої персональні дані (РНОКПП - НОМЕР_4 , паспорт № НОМЕР_5 , тел. НОМЕР_2 , банківський рахунок).

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Отже, укладений між сторонами договір відповідає вимогам Закону та є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ст.525,526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Звертаючись до суду з позовними вимогами, ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» посилалося на те, що заборгованість відповідача становить 14094 грн. 00 коп., з яких: 2700 грн. 00 коп. - заборгованість за основною сумою боргу; 11394 грн. 00 коп. - заборгованість за відсотками. Розглядаючи доводи позивача щодо дійсного розміру заборгованості, суд враховує норми цивільного законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини.

Так, згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно достатті 1048 цього кодексу.

Частиною 1ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, постанова Верховного Суду від 06.11.2019 р. у справі № 359/2703/15ц).

Згідно з п. 1.2 договору строк дії позики становить 18 (вісімнадцять) днів з 12.02.2020 року по 29.02.2020 року. Умовами договору не передбачено можливості пролонгації його дії.

Відповідно до п.1.3 договору, процентна ставка за договором становить 2 % в день.

Отже, проценти повинні бути нараховані за період з 12.02.2020 року по 29.02.2020 року і після цього строку нарахування процентів припиняється.

Із наданого представником позивача розрахунку заборгованості за договором №112044 від 12.0.2020 рокувбачається, що позивачем було нараховано заборгованість зі сплати процентів за період з 12.02.2020 року по 28.09.2020 року, тобто за межами строку кредитування, у зв`язку з чим судом здійснено власний розрахунок.

Так, 2700 грн. 00 коп. (сума кредиту) х 2 % = 54 грн. 00 коп. (сума коштів, що має сплачуватися відповідачем щоденно протягом строку дії договору за користування отриманими у коштами).

Таким чином, розмір заборгованості за відсотками за договором становить: 972 грн. 00 коп. (54 грн. 00 коп. х 18 днів).

Також згідно вказаного розрахунку ОСОБА_1 01.03.2020 року було здійснено платіж у рахунок погашення заборгованості в розмірі 1155 грн. 60 коп.

Отже, заборгованість відповідача за кредитним договором №112044 від 12.02.2020 року становить 2516 грн. 40 коп. (2700 грн. 00 коп. (заборгованість по тілу кредиту) + 972 грн. 00 коп. (заборгованість по відсоткам) = 3672 грн. 00 коп. - 1155 грн. 60 коп. (сума погашеної заборгованості) = 2516 грн. 40 коп.)

Відповідачем наявність зазначеного розміру заборгованості будь-якими доказами спростовано не було.

Доводи представника позивача про те, що за період з 29.02.2020 року по 28.09.2020 року відсотки було нараховано на підставі ст.625 ЦК України суд відхиляє, оскільки таких підстав у поданій до суду позовній заяві позивачем не наведено.

Положеннями статті 81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування у справі. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що відповідачем ОСОБА_1 всупереч умовам кредитного договору не у повній мірі здійснено погашення заборгованості.

Разом із тим, представником відповідача у відзиві на позов було заявлено про застосування позовної давності у спорі. Розглядаючи подану заяву, суд виходить із наступного.

За приписами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Згідно ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У застосуванні зазначених положень слід враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі №907/50/16, в якій зазначено, що це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Суд не погоджується з аргументами представника відповідача, наведеними у заяві про застосування позовної давності та вважає їх необґрунтованими з огляду на таке:

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з 12 березня 2020 року на усій території України встановлено карантин.

Зазначена постанова була неодноразово продовжена КМУ і остаточно була відмінена лише 30 червня 2023 року (постанова Кабінету Міністрів України від 26 червня 2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).

При цьому, на період дії карантину урядом було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12, за змістом якого, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто, строк позовної давності в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України продовжено на строк дії карантину.

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Окрім того, суд звертає увагу на те, що законом №2120-ІХ від 15.03.2022 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено п.19 такого змісту: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Тому, з урахуванням того, що з 24.02.2022 року на території України запроваджено воєнний стан, з цього часу строк позовної давності також продовжено у зв`язку з вонним станом.

Отже, у даній справі відсутні визначені законом підстави для застосування наслідків спливу позовної давності.

Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне:

Порядок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу здійснюється відповідно до статей 134, 137, 141 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 134 ЦПК України разом із першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

З огляду на статтю 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявила клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) дійшла висновку, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункти 107-109).

Частина друга статті 141 ЦПК України передбачає, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Представником позивача на підтвердження понесених витрат на правничу професійну допомогу в розмірі 10500 гривень було надано договір про надання правової допомоги від 29.12.2023 року, який укладений між ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» та адвокатом Пархомчук С.В., довіреність від 30.12.2024 року, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Пархомчук С.І. від 18.07.2019 року, акт про отримання правової допомоги від 14.07.2025 рокуплатіжну інструкцію №39477 від 14.07.2025 року та копію розрахунку.

Відповідно до акту про отримання правлої допомоги від 14.07.2025 року адвокат Пархомчук С.В. надав, а ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» прийняв правову допомогу під час підготовки та направлення позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором №112044 від 12.02.2020 року у вигляді: зустріч та консультація щодо перспективи судового врегулювання кредитної заборгованості, яка виникла між ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» та ОСОБА_1 в рамках кредитного договору №112044 від 12.02.2020 року - кількість витраченого часу - 1 година, вартість наданої послуги 2000 гривень; складання та подання до суду позовної заяви (підготовка доказів/додатків до позовної заяви), моніторинг, аналіз судової практики - кількість витраченого часу - 2,5 годин, вартість наданої послуги - 5000 гривень; інші клопотання, звяви до суду, складання процесуальних документів, моніторинг «ЄДРСР» щодо процесуального статусу судової справи - кількість витраченого часу - 1,5 годин, вартість наданих послуг - 3000 гривень; канцелярські витрати на виготовлення копій документів, відправка поштової кореспонденції - вартість послуги - 500 гривень. Загальна вартість наданих послуг - 10500 гривень.

Згідно платіжної інструкції №39477 від 14.07.2025 року ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» було перераховано ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 10500 гривенью. Призначення платежу: оплата за правничу допомогу згідно рахунку 14.07.2025-30 від 14.07.2025 року за договором про надання правової допомоги від 29.12.2023 року.

У поданому, представником відповідача відзиві на позовну заяву остання заперечувала проти задоволення заяви представника позивача про стягнення судових витрат з тих підстав, що витрати не відповідають об`єму виконаних робіт та належним чином не підтверджені.

Згідно вимог ч.5 ст.137 ЦПК України у разі дотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд враховує положення ч.2 ст.141 ЦПК України, згідно яких інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на вищевикладене, зокрема те, що позивач звернувся до суду із позовною вимогою про стягнення заборгованості у розмірі 14094 гривень, а судом позовні вимоги ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» було задоволено частково у розмірі 2516 грн. 40 коп., тобто задоволено 18% позовних вимог, тому витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10500 грн. 00 коп., які просить стягнути представник позивача, підлягають стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто 18% від заявлених вимог, що становить 1890 грн. 00 коп.

Відповідно ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже з відповідача на користь позивача слід стягнути в рахунок судових витрат судовий збір у розмірі 436 грн. 00 коп.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 525, 526, 530, 549, 610, 611, 625, 1049, 1050 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-83, 130, 131, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_4 ), проживаючої в АДРЕСА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» (), яке розташоване в м.Київ, вул.Кирилівська, 82, офіс 7 заборгованість за кредитним договором позики №112044 від 12.02.2020 року у розмірі 2516 грн. 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» () понесені судові витрати у розмірі 436 грн. 00 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 1890 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Одовічен Я.В.