ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3345/25 Справа № 2-4354/11 Суддя у 1-й інстанції - Кудрявцева Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Травкіній В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

на ухвалу Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 грудня 2024 року у складі судді Кудрявцевої Т.О.

у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на дії, бездіяльність органу примусового виконання, про визнання постанови частково протиправною та часткове її скасування, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаною доповненою під час розгляду справи скаргою на дії, бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Хомишина Ю.Б., який своєчасно не повернув до суду виконавчий лист, визнання постанови частково протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кеди М.В. від 12 вересня 2013 року про повернення виконавчого листа в частині виділення в окреме провадження і направлення за підвідомчістю до Бабушкінського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції.

Скарга мотивована тим, що державним виконавцем на час відкриття 02 вересня 2012 року апеляційного провадження у справі № 2-4354/2011, помилково застосовано положення ч.ч. 6,7 ст. 28 Закону № 606-ХІV «Про виконавче провадження» про виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме виконавче провадження, норми про що, на думку скаржника, застосуванню за вказаним виконавчим листом, не підлягали.

У зв`язку із неправомірним покладенням на неї тягаря виконавчого збору у розмірі 1026121,15 грн., який вона не має сплачувати у разі завершення виконавчого провадження в межах повноважень державного виконавця у суворій відповідності із Законом, вимушена звернутися до суду зі скаргою та просити суд поновити строк звернення з цією скаргою до суду, посилаючись на необізнаність з допущеним порушенням її прав і законних інтересів, оскільки копія оскаржуваної постанови від 12 вересня 2013 року була їй вручена тільки 19 грудня 2023 року, а доступ до інформації про виконавче провадження № 30311157 і його рух вона змогла отримати лише 07 грудня 2023 року.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 грудня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на подання до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська скарги ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання, про визнання постанови частково протиправною та часткове її скасування, в якій заінтересованою особою зазначено Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, а також заяви про доповнення скарги.

Скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання, про визнання постанови частково протиправною та часткове її скасування, в якій заінтересованою особою зазначено Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, з урахуванням заяви про її доповнення задоволено частково.

Визнано постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кеди М.В. від 12 вересня 2013 року про повернення виконавчого листа, виданого Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська за №2-4354/2011 від 19 жовтня 2011 року стягувачу згідно п.1 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» протиправною в частині виділення в окреме провадження і направлення для виконання за підвідомчістю постанови про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору та скасовано її в цій частині.

У задоволенні решти частини вимог скарги відмовлено.

Стягнуто з Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь держави судовий збір у сумі 605,60 грн.

Ухвала суду першої інстанції мотивована дотриманням скаржником строків звернення до суду із цією скаргою, оскільки за відсутності належних доказів про вручення їй копії оскаржуваної постанови від 12 вересня 2013 року чи постанови про відкриття виконавчого провадження № 30311157 з ідентифікатором доступу до інформації в АСВП раніше за час ознайомлення з матеріалами цієї справи у листопаді 2023 року, немає підстав вважати, що її обов`язок слідкувати за рухом виконавчого провадження, в якому всі обмеження й обтяження її прав після вирішення скарги у 2013 році були скасовані з відповідними записами у публічних державних реєстрах. Оскільки виконавчий лист № 2-4354/2011 підлягав згідно положень ст. 48 Закону України № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження», чинного до 05 січня 2017 року, поверненню до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, який його видав 19 жовтня 2011 року, без виділення в окреме провадження самостійного стягнення виконавчого збору внаслідок відновлення апеляційним судом Дніпропетровської області 02 вересня 2012 року строку для подання апеляційної скарги і прийняття до розгляду апеляційної скарги на повторне заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2011 року, за яким видано цей виконавчий лист, чого виконавчою службою зроблено не було, наявні підстави для часткового задоволення скарги. Відмовляючи у задоволенні іншої частини скарги, суд першої інстанції виходив із того, що скаржником не доведено та судом достеменно не встановлено хто з державних виконавців на час відкриття апеляційного провадження прийняв виконавчий лист № 2-4354/2011 до свого виконання і порушив імперативне правило зазначеної статті 48 Закону № 606-ХІV.

Не погодившись з такою ухвалою суду, Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвалу суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що була постановлена внаслідок неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи. Вказує, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що скаржник не надав суду доказів того, що державний виконавець був обізнаний про ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2012 року у справі № 2-4354/11, якою поновлено строк на апеляційне оскарження і відкрито апеляційне провадження, а тому рішення суду у даній справі ґрунтується на припущеннях та на твердженнях скаржника, які не підтверджені належними та допустимими доказами у справі, а тому наявні правові підстави для скасування оскаржуваної ухвали суду. Окрім того, вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в матеріалах справи № 2-4354/11 є доказ того, що скаржник звернулася до суду з заявою про винесення ухвали про зупинення виконавчого провадження, відповідно до ст. 37 Закону № 606-XIV після відкриття апеляційного провадження за її скаргою в серпні 2012 року, докази звернення скаржника до державного виконавця з заявою про повернення виконавчого документа на підставі ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2012 року про відкриття апеляційного провадження, згідно ст.48 Закону № 606-XIV, відсутні, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали та відмови у задоволенні скарги. Вказує, що оскарження скаржником дій державного виконавця у 2013 році щодо неповернення виконавчого листа стягувачу свідчить про те, що ОСОБА_1 знала, що виконавче провадження № 30311157 відкрито і в ньому провадяться заходи примусового виконання, але дії державного виконавця, щодо неповернення виконавчого листа на підставі ухвали суду від 02 серпня 2012 року не оскаржено, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про часткове задоволення скарги.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду без змін, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що заочним рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 липня 2010 року у справі № 2-1962/2010 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ «ВТБ БАНК» заборгованості у розмірі 10259391,49 грн.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 січня 2011 року вищевказане заочне рішення було скасовано у зв`язку з його переглядом за заявою відповідача ОСОБА_1 .

Заочним рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 серпня 2011 року у справі № 2-4354/2011 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ «ВТБ БАНК» заборгованості у розмірі 10259391,49 грн.

19 жовтня 2011 року у цій справі вже під № 2-4354/2011 було звернуте до примусового виконання повторне заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 серпня 2011 року, ухвалене у цій справі, про задоволення позову ПАТ «ВТБ Банк», у зв`язку із чим за поданою вперше 07 грудня 2011 року заявою стягувача відкрито виконавче провадження № 30311157 згідно постанові державного виконавця Вовченка О. В. від 09 грудня 2011 року.

27 липня 2012 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено додаткове рішення.

02 вересня 2012 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області поновлено ОСОБА_1 , строк на апеляційне оскарження заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2011 року з відкриттям апеляційного провадження за скаргою на повторне заочне рішення.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2012 року було залишене без змін заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2011 року, яке набрало законної сили.

Судом встановлено, що у позасудовому порядку ОСОБА_1 врегулювала спір з ПАТ «ВТБ Банк», який підтвердив відсутність заборгованості вже станом на 19 грудня 2012 року і звернення двічі до державного виконавця про повернення виконавчого листа без виконання згідно ст. 47 Закону України № 606-ХІV від 21 квітня 1999 «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим у липні 2013 року в інтересах ОСОБА_1 була подана скарга з метою скасувати накладені арешти її майна у виконавчому провадженні № 30311157.

12 вересня 2013 року старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Кеда М. В., на виконання ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2013 року виніс постанову про повернення виконавчого листа № 2-4354/2011 від 19 жовтня 2011 року згідно п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України № 606-ХІV від 21 квітня 1999 «Про виконавче провадження» і виділив в окреме провадження постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у ВП № 30311157 з направленням для самостійного виконання за підвідомчістю, а майно ОСОБА_1 звільнив з-під скасованого за цією ухвалою арешту тільки 12 грудня 2013 року.

Жодних доказів вручення ОСОБА_1 раніше за 19 грудня 2023 року копії постанови державного виконавця Вовченка О.В. від 09 грудня 2011 року про відкриття виконавчого провадження № 30311157, а так само постанови державного виконавця Кеди М.В. від 12 вересня 2013 року про повернення виконавчого документа стягувачу, суду не надано та матеріали справи таких не містять.

Судом встановлено, що на час розгляду скарги виконавче провадження № 30311157 знищено.

Відповідно до положень ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (ч. 1 ст. 448 ЦПК України).

Згідно із ч.2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

У розумінні положень п. а ч. 1 та ч. 2 ст. 449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів, що передбачено ч.5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно із ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження зобов`язаний дотримуватись Конституції України, Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» тощо.

Як зазначено в ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження», під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатом простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром. Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Державний виконавець згідно положень ст. 48 Закону України № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження», чинного до 05 січня 2017 року, мав винести постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований, про повернення прийнятого ним до виконання виконавчого документа до суду, який його видав, у разі відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, та прийняття такої апеляційної скарги до розгляду.

Державний виконавець мав повноваження відкрити окреме виконавче провадження для самостійного виконання постанови про стягнення виконавчого збору відповідно до редакції ч. 7 ст. 28 Закону України № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження», чинної до кодифікації згідно Закону № 191-VIII від 12 лютого 2015 року, не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру та в разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених тільки положеннями ст. 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто.

При цьому, за тією ж редакцією ч.ч. 3, 5 ст. 28 Закону України № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження», виконавчий збір сплачувався пропорційно до стягнутої суми, у разі якщо стягнутої з боржника суми недостатньо для задоволення в повному обсязі вимог стягувача, оскільки постанова про стягнення виконавчого збору виносилася при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю, і при наступних пред`явленнях до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута при попередньому виконанні.

Як зазначено вище, про відмову у задоволенні скарги суд може постановити ухвалу згідно ст. 451 ЦПК України тільки, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені державним виконавцем відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби і право заявника не було порушено, інакше суд визнає скаргу обґрунтованою, а оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними, і зобов`язує посадову особу органу державної виконавчої служби усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Встановивши, що ОСОБА_1 випадково стало відомо про перебування на примусовому виконанні у відділі ДВС постанови про стягнення виконавчого збору за ВП № 30311157 протягом понад 10 років, оскільки оскаржувану постанову державного виконавця остання не отримувала, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність достатніх підстав для поновлення строку для подання цієї скарги.

Разом з тим, розглядаючи скаргу по суті, суд першої інстанції керувався положеннями ст. 28 Закону України № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження», у розумінні яких, ні для повернення виконавчого листа до суду, який його видав (ст. 48 цього Закону), ні для повернення виконавчого листа стягувачу (ст. 47 цього Закону), не передбачалося будь-яких повноважень державному виконавцю виділяти в окреме провадження постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у ВП № 30311157 і направляти її для самостійного виконання за підвідомчістю.

Встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення скарги, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що постанова державного виконавиця від 12 вересня 2013 року не узгоджується з вищевказаними положеннями Закону, виконавчий лист підлягав згідно положень ст. 48 Закону України № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження», чинного до 05 січня 2017 року, поверненню до суду, який його видав, без виділення в окреме провадження самостійного стягнення виконавчого збору внаслідок відновлення апеляційним судом Дніпропетровської області строку для подання апеляційної скарги і прийняття до розгляду апеляційної скарги на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2011 року, за яким було видано виконавчий лист.

Відмовляючи в частині оскарження бездіяльності державного виконавця, суд першої інстанції мотивував своє рішення не можливістю встановлення особи, яка на час відкриття апеляційного провадження прийняла виконавчий лист до свого виконання і порушила імперативне правило зазначеної ст. 48 Закону № 606-ХІV.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що скаржник не надав суду доказів того, що державний виконавець був обізнаний про ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2012 року у справі № 2-4354/11, якою поновлено строк на апеляційне оскарження і відкрито апеляційне провадження, а тому рішення суду у даній справі ґрунтується на припущеннях та на твердженнях лише скаржника, які не підтверджені належними та допустимими доказами у справі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки виконавчий лист відповідно до положень ст. 48 Закону України № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження», чинного до 05 січня 2017 року, повинен був бути повернутий до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, який його видав 19 жовтня 2011 року, без виділення в окреме провадження самостійного стягнення виконавчого збору внаслідок відновлення апеляційним судом Дніпропетровської області 02 вересня 2012 року строку для подання апеляційної скарги і прийняття до розгляду апеляційної скарги на повторне заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2011 року, за яким видано цей виконавчий лист, чого виконавчою службою зроблено не було.

Аргументи апеляційної скарги про те, що оскарження дій державного виконавця у 2013 році свідчить про те, що ОСОБА_1 знала про відкрите виконавче провадження № 30311157, але дії державного виконавця, щодо неповернення виконавчого листа на підставі ухвали від 02 серпня 2012 року не оскаржила, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про часткове задоволення скарги, не заслуговують на увагу колегії суддів, з огляду на відсутність в матеріалах справи належних доказів про вручення скаржнику копії оскаржуваної постанови від 12 вересня 2013 року чи постанови про відкриття виконавчого провадження № 30311157, як то передбачено законодавством.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 ст. 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно із ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.

Ухвалу Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 06 серпня 2025 року

Повний текст судового рішення складено 18 серпня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна