Провадження №2/523/1341/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" серпня 2025 р. м.Одеса

Пересипський районний суд міста Одеси

у складі: головуючої судді Кремер І.О.,

з участю секретаря судового засідання: Павлова О.В.,

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , представника відповідачки Осадчого А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 24 в м. Одеса цивільну справу № 523/12742/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та суми індексу інфляції,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та суми індексу інфляції. Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси в рамках розгляду цивільної справи 523/13631/14-ц від 25.03.2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні спільною власністю, виділ частки у спільної часткової власності в натурі, про визнання права власності були задоволені, в результаті чого було поділено об`єкт нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Після набрання чинності вищевказаного рішення, позивачка дійшла згоди із ОСОБА_3 щодо продажу нею належної їй частки домоволодіння на користь її батька ОСОБА_1 , при цьому майнові витрати позивачка взяла на себе та сплатила ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 3000,00 дол. США, у якості авансу в рахунок купівлі частки домоволодіння, про що ОСОБА_3 було складено розписку від 08.06.2017 року. Однак, в подальшому ОСОБА_3 від укладання договору купівлі-продажу ухилялась та не повертала отримані нею кошти, що стало приводом звернення до суду.

Так, заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси в рамках розгляду цивільної справи № 523/7958/18 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину були задоволені, а саме стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 78468,60 грн. за нікчемною угодою та 784,69 грн. судового збору.

Постановою Одеського апеляційного суду в рамках розгляду цивільної справи № 523/7925/18 від 02.06.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 було задоволено частково, а саме заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07.02.2019 року було змінено в частині обґрунтування підстав задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, в іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою ВП ВС в рамках розгляду цивільної справи № 523/7925/18 від 30.07.2020 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без розгляду, у зв`язку із малозначністю справи.

Оскільки, відповідачка кошти за рішенням суду не сплачувала, пропозицій з приводу виконання зобов`язань не висувала, позивачка звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси із позовною заявою про стягнення трьох відсотків річних та індексу інфляції за період із 07.02.2019 року по 31.01.2021 року.

Так, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси в рамках розгляду цивільної справи № 523/3171/21 від 10.02.2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та індексу інфляції були задоволені, а саме стягнуто з ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 14823,33 грн., що складаються з трьох відсотків річних у розмірі 8350,90 грн. та індексу інфляції у розмірі 6472,43 грн.

Постановою Одеського апеляційного суду в рамках розгляду цивільної справи № 523/3171/21 від 07.10.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 було задоволено частково, а саме рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10.02.2022 було змінено в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 три відсотки річних в розмірі 8268,23 грн., інфляційні втрати в розмірі 6408,34 грн., всього стягнути грошові кошти в загальній сумі 14676,57 грн.

В подальшому, ОСОБА_1 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси із позовною заявою про стягнення із ОСОБА_3 трьох відсотків річних та індексу інфляції за період із 01.01.2021 року по 30.11.2022 року.

Так, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси в рамках розгляду цивільної справи № 523/15278/22 від 06.06.2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 були задоволені частково, а саме стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 три відсотки річних у розмірі 2503,39 грн. та інфляційні втрати у розмірі 10380,27 грн.

Постановою Одеського апеляційного суду в рамках розгляду цивільної справи № 523/15278/22 від 24.08.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 було залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.06.2023 було залишено без змін.

На теперішній час, позивачка зазначає про те, що має право на отримання трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період прострочення виконання зобов`язання із 01.12.2022 року по 30.06.2024 року. Станом на 30.11.2022 року судовими рішеннями підтверджено суму заборгованості ОСОБА_3 у загальному розмірі 106072,83 грн., у зв`язку з чим позивачка має право на отримання трьох відсотків річних у розмірі 5032,71 грн. та інфляційних втрат у розмірі 10949,70 грн., що разом складає суму у розмірі 15982,41 грн.

А тому, просить суд задовольнити позов та винести рішення, яким стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати та три відсотки річних через прострочення виконання зобов`язання за період із 01.12.2022 року по 30.06.2024 року в сумі 15982,41 грн., з яких 10949,70 інфляційні втрати, 5032,71 грн. три відсотки річних, а також витрати на правову допомогу у розмірі 4000,00 грн.

Суд констатує, що 09.04.2025 року представником відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 було надано відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні даного позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи свої заперечення щодо поданого позову, представник відповідача вказує на те, що обґрунтовуючи розмір позовних вимог у даній справі, позивача обмежується лише арифметичними обрахуваннями трьох відсотків річних та суми індексу інфляції за період часу з 01.12.2022 по 30.06.2024 від загальної суми грошових стягнень за вказаними судовими рішенням 106027,83 грн. Натомість, позивачем не доведено існування саме на даний час суми заборгованості за вказаними судовими рішеннями та саме у зазначеному позивачем розмірі. Враховуючи що позивач виступала стягувачем у виконавчих провадженнях, боржником у яких була відповідач (що підтверджується інформацією з веб порталу «Автоматизована система виконавчого провадження»), несплата відповідачем грошових сум за вказаним судовими рішеннями могла бути підтверджена матеріалами відповідних виконавчих проваджень.

Позивачем нараховано три відсотки річних та суми індексу інфляції за статтею 625 Цивільного кодексу України як на суму невиконаного грошового зобов`язання із повернення авансу, так і на суми раніше стягнутих трьох відсотків річних та сум індексу інфляції. Діючим законодавством не передбачено нарахування трьох відсотків річних та сум індексу інфляції на суму раніше нарахованих трьох відсотків річних та сум індексу інфляції.

Суд констатує, що 14.04.2025 року представником позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 було надано відповідь на відзив, в якому вказує на те, що не маючи ніяких доказів погашення боргу відповідач вживає спроби уникнути відповідальності по несплаті боргу перед позивачем, шляхом тез про недоведеність заборгованості перед позивачем. Особливість доказування боргу полягає у тому, що позивач надає до суду підстави та докази нарахування боргу, а відповідач, за наявності сплати такого боргу надає докази такої сплати. За своєю правовою природою позивач, що є кредитором не в змозі довести відсутність факту інакше, аніж зазначити про наявність боргу та навести докази його виникнення.

У даній справі доказами наявності боргу ОСОБА_3 є рішення судів, відомостей про сплату боргу відповідач не надає, відзив зводиться до того, що позивач має надати відомості виконавчого провадження про відсутність факту сплати боргу.

Рішеннями судів у справах №№ 523/7925/18, 523/3171/21 та 523/15278/22 визначено суми, які підлягають сплаті з боку ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 . З цього випливає, що з моменту набрання чинності рішеннями у даних справах ОСОБА_3 є такою, що заборгувала перед ОСОБА_1 суму, визначену у рішенні суду, а у ОСОБА_1 , у свою чергу, виникає аналогічне право кредитора на таку конкретну суму. При цьому не слід плутати неустойку (штраф, пеню) із компенсаціями знецінення коштів, встановленими ст. 625 ЦК України. Оскільки грошове зобов`язання виражене у рішенні суду є єдиним, неподільним та цільним грошовим зобов`язанням з моменту його визначення судом кредитор, в подальшому, в праві очікувати, що така визначена судом сума буде виплачена вчасно, а у разі зворотного кредитор зможе компенсувати інфляційні втрати такої суми за рахунок боржника, а не понести такі втрати через зволікання боржника з виконанням зобов`язання.

Суд констатує, що 18.04.2025 року представником відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 було надано заперечення (на відповідь на відзив) в яких вказує, на те, що в аспекті даної справи саме на позивача покладений обов`язок довести наявність в період з 01.12.2022 по 30.06.2024 заборгованості відповідача у сумі 106027,83 грн., на яку власне на думку позивача й повинні нараховуватися три відсотки річних та інфляційні втрати. Відповідні обставини достовірно можуть підтверджуватися матеріалами відповідних виконавчих проваджень. Невиконання відповідачем обов`язку по доказуванню розміру погашення заборгованості жодним чином не звільняє позивача від покладеного на нього обов`язку доказування існування у зазначений період суми заборгованості за вказаними судовими рішеннями саме у зазначеному позивачем розмірі.

Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою судді про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 26.08.2024 року було постановлено проводити розгляд справи у спрощеному провадженні із повідомлення та участю сторін.

Позивачка ОСОБА_1 та представник позивачки ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив. Просили суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати та три відсотки річних через прострочення виконання зобов`язання за період із 01.12.2022 року по 30.06.2024 року в сумі 15982,41 грн., з яких 10949,70 інфляційні втрати, 5032,71 грн. три відсотки річних, а також витрати на правову допомогу у розмірі 4000,00 грн.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась. Однак, надала суду заяву, в якій просила суд відкласти розгляд справи, у зв`язку із станом здоров`я останньої. До поданої заяви було додано електронне направлення на госпіталізацію до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 18» ОМР. Однак, враховуючи, що термін дії даного направлення з 31.07.2025 до 31.07.2026 року, а докази того, що у дату судового засідання не було надано підтвердження, що ОСОБА_3 проходить госпіталізацію у вищевказаному лікувальному закладі, суд дійшов висновку, що вказане направлення не є належним доказом, а неявка ОСОБА_3 є неповажною в судове засідання.

Представник відповідачки ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог у повному обсязі з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив. Просив суд відмовити в задоволенні даного позову в повному обсязі. Окрім того, в судовому засіданні заявив клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, а саме із 4000,00 грн. до 500,00 грн. Обґрунтовуючи дане клопотання зазначав про те, що дана справа є незначної складності, у зв`язку з чим представник позивачки не міг витрати багато часу для складання позовної заяви та інших заяв по суті справи.

Заслухавши позивачку, представника позивачки, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси в рамках розгляду цивільної справи 523/13631/14-ц від 25.03.2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні спільною власністю, виділ частки у спільної часткової власності в натурі, про визнання права власності були задоволені, в результаті чого було поділено об`єкт нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи вимоги даної позовної заяви, позивачка вказує на те, що позивачка дійшла згоди із ОСОБА_3 щодо продажу нею належної їй частки домоволодіння на користь її батька ОСОБА_1 , при цьому майнові витрати позивачка взяла на себе та сплатила ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 3000,00 дол. США, у якості авансу в рахунок купівлі частки домоволодіння, про що ОСОБА_3 було складено розписку від 08.06.2017 року. Однак, в подальшому ОСОБА_3 від укладання договору купівлі-продажу ухилялась та не повертала отримані нею кошти, що стало приводом звернення до суду.

Так, заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси в рамках розгляду цивільної справи № 523/7958/18 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину були задоволені, а саме стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 78468,60 грн. за нікчемною угодою та 784,69 грн. судового збору, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією вищевказаного рішення.

Постановою Одеського апеляційного суду в рамках розгляду цивільної справи № 523/7925/18 від 02.06.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 було задоволено частково, а саме заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07.02.2019 року було змінено в частині обґрунтування підстав задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, в іншій частині рішення суду залишено без змін, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією вищевказаного рішення.

Ухвалою ВП ВС в рамках розгляду цивільної справи № 523/7925/18 від 30.07.2020 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без розгляду, у зв`язку із малозначністю справи.

Оскільки, відповідачка кошти за рішенням суду не сплачувала, пропозицій з приводу виконання зобов`язань не висувала, позивачка звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси із позовною заявою про стягнення трьох відсотків річних та індексу інфляції за період із 07.02.2019 року по 31.01.2021 року.

Так, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси в рамках розгляду цивільної справи № 523/3171/21 від 10.02.2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та індексу інфляції були задоволені, а саме стягнуто з ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 14823,33 грн., що складаються з трьох відсотків річних у розмірі 8350,90 грн. та індексу інфляції у розмірі 6472,43 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією вищевказаного рішення.

Постановою Одеського апеляційного суду в рамках розгляду цивільної справи № 523/3171/21 від 07.10.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 було задоволено частково, а саме рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10.02.2022 було змінено в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 три відсотки річних в розмірі 8268,23 грн., інфляційні втрати в розмірі 6408,34 грн., всього стягнути грошові кошти в загальній сумі 14676,57 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією вищевказаного рішення

В подальшому, ОСОБА_1 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси із позовною заявою про стягнення із ОСОБА_3 трьох відсотків річних та індексу інфляції за період із 01.01.2021 року по 30.11.2022 року.

Так, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси в рамках розгляду цивільної справи № 523/15278/22 від 06.06.2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 були задоволені частково, а саме стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 три відсотки річних у розмірі 2503,39 грн. та інфляційні втрати у розмірі 10380,27 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією вищевказаного рішення.

Постановою Одеського апеляційного суду в рамках розгляду цивільної справи № 523/15278/22 від 24.08.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 було залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.06.2023 було залишено без змін, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією вищевказаного рішення.

Щодо твердження представника відповідачки з приводу недоведеності заборгованості перед позивачкою, суд констатує, що в матеріалах справи відсутні жодні докази в підтвердження того факту, що відповідачкою здійснювалось погашення заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

У постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі N 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК.

Даний висновок викладений також у постанові ВП ВС у постанові від 10.04.2018 року з розгляду справи № 910/10156/17, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.

Згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення грошових коштів, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Таким чином, з ухваленням судом рішення про стягнення з відповідачки грошових коштів за нікчемною угодою не припинилося та триває до моменту фактичного виконання нею грошового зобов`язання. Відтак, позивачка має право на стягнення з відповідачки сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Загальновідомим є той факт, що згідно п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Однак, в рамках розгляду даної справи, суд вважає за необхідним зазначити, що законодавець в пункті 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) грошового зобов`язань щодо повернення авансу. Як наслідок, підстави для застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України для вирішення спору в цій справі відсутні.

Даний висновок викладений у постанові ВП ВС у постанові від 31.01.2024 року з розгляду справи № 183/7850/22, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.

Враховуючи те, що невиконання грошового зобов`язання, на яке посилається сторона позивачки, як підставу нарахування та стягнення сум за ч. 2 ст. 625 ЦК України, виникла із зобов`язань щодо неповернення суми авансу, суд доходить обґрунтованого висновку, що обмеження п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не застосовуються при розгляді даної справи.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 свого грошового зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим станом на 30.06.2024 має заборгованість за порушення грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 15982,41 грн., з яких: 5032,71 грн. 3% річних; 10949,70 грн. інфляційні втрати за весь час прострочення.

Даний факт підтверджується наявним у матеріалах справи розрахунком заборгованості.

Вказаний розрахунок заборгованості відповідачкою спростовано не було.

За відсутності доказів, які б спростовували поданий позивачем розрахунок заборгованості за вищевказаним договором, суд не має підстав піддавати їх сумніву.

Так як своїх зобов`язань з повернення авансу та виконання рішень суду ОСОБА_3 добровільно не виконує належним чином, але як боржник вона не звільняється від відповідальності за неможливість виконання нею грошового зобов`язання, то у позивачки обґрунтовано виникло право вимагати від боржника сплату сум за порушення виконання грошового зобов`язання в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно приписів ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи зі встановлених, на підставі належним чином оцінених доказів, обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку про доведеність позивачем викладених в позові обставин належними, достовірними та допустимими доказами, які в своїй сукупності є достатніми для задоволені позовних вимог в повному обсязі та захисту порушеного права позивача в судовому порядку.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи правнича допомога позивачці у справі надавалась адвокатом Ростомовим Г.А. (Ордер серія ВН № 1398036 від 12.08.2024 року).

Підставою для надання позивачці правничої допомоги адвокатом Ростомовим Г.А. був Договір про надання правової допомоги від 18.07.2018 року, укладений між Макаревич О.О. та ОСОБА_2 .

Загалом професійної (правничої) допомоги у справі № 523/12742/24 надано на суму 4000,00 грн.

Відповідно до п. 2 Додатку до Договору № 1-18/07/2018 від 29.07.2024 року сторони, у відповідності до положень п. 4.1 Договору визначили суму гонорару у розмірі 4000,00 грн. за правову допомогу у суді першої інстанції у провадженні, зазначеному у п. 1 Додатку.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Відповідно до Постанови ВС від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Щодо клопотання представника відповідачки про зменшення витрат на правову допомогу, то суд відхиляє таке, з огляду на те, що надана представником позивачки правова допомогу є співмірною із складністю справи, виконаних адвокатом робіт та обсягом наданих адвокатом послуг.

Досліджуючи надані представником позивача докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що наданих доказів достатньо для встановлення розміру витрат на правничу допомогу та факту надання адвокатом професійної правничої допомоги позивачу у даній справі.

Згідно приписів ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, а відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат, та 3% річних підлягають задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 6, 10, 12, 141, 228, 229, 263, 265, 273, 279 ЦПК України, ст.ст. 509, 625 ЦК України суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та суми індексу інфляції задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати та 3 % річних через прострочення виконання зобов`язання за період із 01 грудня 2022 року по 30 червня 2024 у розмірі 15982/п`ятнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят дві/грн. 41 коп., з яких:

?10949/десять тисяч дев`ятсот сорок дев`ять/грн. 70 коп. інфляційні втрати;

?5032/п`ять тисяч тридцять дві/грн. 71 коп. 3 % річних.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 4000/чотири тисячі/грн.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , суду невідома дата народження, РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 12 серпня 2025 року.

Суддя Пересипського

районного суду м. Одеси: І.О. Кремер