Справа № 161/4591/25 Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В.
Провадження № 22-ц/802/949/25 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

секретар с/з Черняк О. В.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2025 року та на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, який обґрунтував тим, що вони з відповідачкою ОСОБА_2 із 07 липня 2017 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_4 .

Позивач також зазначав, що спільне життя з відповідачкою не склалось, сторони мають різні погляди на життя, в сім`ї часто виникають суперечки. Вони намагались примиритись, однак буді-які спроби нормалізувати сімейні відносини не дали результатів. На даний час шлюб існує лише формально, ведення спільного господарства припинено. Подальше збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам кожного з них.

Покликаючись на зазначені обставини, позивач просив суд розірвати шлюб між ним та відповідачкою ОСОБА_2 , який зареєстрований Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області 07 липня 2017 року актовий запис № 834.

04 червня 2025 року відповідач ОСОБА_2 пред`явила зустрічний позов, в якому просила суд малолітню дитину залишити проживати з нею та стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2025 року у цій справі постановлено відмовити у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 . Копію зустрічного позову долучено до матеріалів справи. Матеріали зустрічного позову повернуто особі, яка її подала. Роз`яснено ОСОБА_2 її право на звернення до суду із зазначеним позовом в загальному порядку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2025 року у цій справі позов ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалено шлюб між ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Височне Ратнівського району Волинської області (Україна), та ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті чита читинської області (російська федерація), зареєстрований 07 липня 2017 року Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, актовий запис № 834, розірвати.

Не погоджуючись із ухваленими судовими рішеннями, відповідач ОСОБА_2 через свого представника Юркевич Х. М. подала апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову про розірвання шлюбу, а також просить скасувати ухвалу суду першої інстанції про відмову у прийнятті зустрічного позову, прийняти зустрічний позов та задовольнити позов ОСОБА_2 в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 та її представник Юркевич Х. М. апеляційну скаргу підтримали, просили апеляційну скаргу задовольнити, позивач ОСОБА_1 заперечив апеляційну скаргу, просив ухвалу суду першої інстанції та рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції та рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відмовляючи у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку, що зустрічний позов пред`явлений з порушенням вимог частини 1 статті 193 ЦПК України, підстави для прийняття до спільного розгляду зустрічного позову з первісним позовом відсутні, оскільки позови не є взаємопов`язані і спільний їх розгляд не є доцільним, так як вони виникають з різних правовідносин.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, судом враховано, що подальше спільне проживання та збереження сім`ї є неможливим, а також, що добровільність шлюбу є однією з його основних засад.

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 10, частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За матеріалами справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 з 07 липня 2017 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , яке видане Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, актовий запис № 834 (а. с. 4).

У позивача і відповідачки ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_6 , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження, яке видане Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області 27 червня 2018 року, актовий запис 1807 (а. с. 11).

Щодо оскарження ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2025 року колегія суддів зазначає таке.

Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом (пункт 3 частини 2 статті 49 ЦПК України).

Подання зустрічного позову є одним із способів захисту відповідача проти пред`явленого до нього позову.

Відповідно до частин 1-3 статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.

Згідно з частиною 2 статті 194 ЦПК України до зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Як передбачено частиною 3 статті 194 ЦПК України, зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

У своїй постанові від 15 серпня 2018 року у справі № 686/22243/16-ц (провадження № 61-20223св18) Верховний Суд зазначив, що ураховуючи те, що первісний та зустрічний позови не є взаємопов`язаними, виникли з різних правовідносин і їхній сумісний розгляд є недоцільним та затягне розгляд справи, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви відповідача.

У постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 904/6157/19 вказано, що взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виявлятись у наступному: обидва позови взаємно пов`язані, і їх спільний розгляд сприятиме оперативному і правильному вирішенню спору. Взаємна пов`язаність первісного і зустрічного позову може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах; вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись; задоволення зустрічного позову виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову. Подання такого зустрічного позову має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом. У таких випадках задоволення зустрічного позову тягне за собою відмову у первісному позові повністю або частково.

Такі ж висновки викладені і у постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 522/9011/19 (провадження № 61-6642св21) та від 07 червня 2023 року в справі № 459/1490/21 (провадження № 61-12807 св 22).

Аналіз вказаних положень закону та судової практики свідчить про те, що зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин, або коли вимоги за позовами можуть зараховуватися, або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

У своїй позовній заяві про розірвання шлюбу ОСОБА_1 зазначав, що спільне життя з відповідачкою не склалось, на даний час шлюб існує лише формально, ведення спільного господарства припинено, подальше збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам кожного з них.

Відповідачка ОСОБА_2 апеляційному суду пояснила, що дійсно їх сім?я розпалася, примирення неможливо, але вона вважає, що позов про розірвання шлюбу слід розглядати спільно з її зустрічним позовом про стягнення аліментів на утримання дитини.

Згідно з частиною 1 статті 193 ЦПК України відповідач має право пред?явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Відзив подається у строк встановлений судом, але не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (частина 7 статті 178 ЦПК України).

За матеріалами справи судом встановлено, що ухвала про відкриття провадження у справі прийнята судом 13 березня 2025 року (а. с. 15).

07 квітня 2025 року відповідачка ОСОБА_2 подала суду клопотання про відкладення розгляду справи (а. с. 23, 24) і лише 04 червня 2025 року пред?явила зустрічний позов (а. с. 52-55), у якому просила суд малолітню дитину залишити проживати з нею та стягнути з ОСОБА_1 в її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 .

Задоволення позову про розірвання шлюбу не може зумовлювати відмову у задоволенні позову про стягнення аліментів та навпаки. Крім того, зустрічний позов про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини ґрунтується на спірних майнових правовідносинах сторін, у той час як вимоги первісного позову про розірвання шлюбу заявлені з метою зміни у судовому порядку особистих немайнових відносин подружжя.

З врахуванням наведених обставин колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про відмову у прийнятті зустрічного позову.

Відповідно до статті 51 Конституції України і частини 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Як передбачено частиною 2 статті 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу (частина 3 статті 105 СК України).

За змістом частини 3 статті 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини 1 статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з усталеною судовою практикою, викладеною у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Сама відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції не заперечувала, що подальше спільне життя подружжя неможливо.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову про розірвання шлюбу.

Доводи апеляційної скарги відповідачки не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться лише до незгоди ОСОБА_2 із ухвалою суду про відмову у прийнятті зустрічного позову про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що ухвала та рішення суду першої інстанції постановлені з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для їх скасування чи зміни колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді