Провадження № 2/0274/655/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"07" серпня 2025 р. м. Бердичів

БЕРДИЧІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ

в складі: головуючого судді Хуторної І. Ю.,

за участі секретаря судового засідання Айрапетян А. А.,

учасники справи, присутні в судовому засіданні:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат Мусевич А. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі органу опіки та піклування виконавчого комітету Бердичівської міської ради, про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в :

Суть позову

30.12.2024 ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Мусевич А. І., звернувся до суду з позовною заявою, у якій просить визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 .

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що сторони проживали однією сім`єю як жінка і чоловік без реєстрації шлюбу. Під час такого проживання у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сімейні відносини між позивачем та відповідачкою не склалися.

З початку повномасштабного вторгнення відповідачка виїхала до Федеративної Республіки Німеччина, залишивши дитину на виховання з позивачем. Із цього часу позивач сам опікується їхньою донькою, займається її вихованням.

Відповідачка за кордоном працює у фермерському господарстві позмінно.

Матір дитини приїздить із-за кордону і зустрічається з дитиною, проте проживає дитина з батьком.

17.12.2024 між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини.

Постійно проживаючи з позивачем, малолітня дитина росте в нормально побутових умовах, які забезпечує познач, має все необхідне для виховання та розвитку. Позивач любить свою дитину, остання дуже прив`язана до позивача.

Позивач зареєстрований як ФОП, займається обслуговуванням та ремонтом автотранспортних засобів, він має доходи.

Також відповідач з періоду проживання доньки з позивачем фактично не здійснювала заходів для повернення дитини, що свідчить про її згоду щодо проживання дитини з батьком та створення останнім дитині добрих умов для проживання. Та обставина, що спільна малолітня дитина постійно проживає в батьком, не позбавляє відповідачку матір дитини приймати активну участь у її вихованні.

Таким чином, доцільним с встановлення місця проживання спільної малолітньої дитини. ОСОБА_3 з батьком - ОСОБА_1 за місцем проживання батька.

Відзив на позовну заяву не надходив.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 15.01.2025 у справі відкрито загальне позовне провадження, до участі в справі залучено орган опіки та піклування виконавчий комітет Бердичівської міської ради для надання висновку щодо розв`язання спору.

Протокольною ухвалою суду від 14.03.2025 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 06.05.2025 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про перехід до стадії підготовчого провадження.

У судовому позивач та його представник адвокат Мусевич А.І. підтримали позов.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про судовий розгляд повідомлена належним чином.

Представник органу опіки та піклування Орел Л.І. підтримала висновок.

Фактичні обставини, встановлені судом, докази на їх підтвердження

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 10).

Відповідно до акта № 517 від 13.12.2024, складеного комісією працівників МК ВЖРЕП № 7, зі слів сусідів встановлено, що ОСОБА_3 проживає без реєстрації спільно із ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Із акта умов проживання від 09.12.20242, складеного працівниками Міської служби у справах дітей вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 для дитини створені умови для проживання. Квартира однокімнатна, належить на праві власності ОСОБА_4 (а.с. 12).

Відповідно до довідки № 5102 від 06.12.2025 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 (власник) та ОСОБА_1 (а.с. 14).

Відповідно до договору від 17.12.2024, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та посвідчений нотаріусом, сторони договору домовились, що місцем проживання дитини ОСОБА_3 є місце проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 . Мати має право зустрічатися із дитиною та без перешкод спілкуватися із нею за попередньою домовленістю із батьком (а.с. 13).

ОСОБА_1 зареєстрований як ФОП, що вбачається із витягу № 088 з реєстру патинків єдиного податку (а.с 18).

Доходи ОСОБА_1 як ФОП у 4 кварталі 2024 року склали 180 000 грн, що вбачається із відомостей з державного реєстру фізичних осіб платників податків, у квітні та серпні 2024 року мав доходи як самозайнята особа від МКП «Бердичівкомунсервіс» (а.с. 15, 16).

Відповідно до трудового договору від 01.10.2024 ОСОБА_2 , починаючи із 01.10.2024, розпочала трудові відносини із Кім Засс-Хаушильтд ( АДРЕСА_2 ) (а.с. 19-21).

У висновку від 12.02.2025 - орган опіки та піклування - виконавчий комітет Бердичівської міської ради вважав за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 із батьком ОСОБА_1 (а.с. 48, 49).

Свідок ОСОБА_1 , будучи допитаним як свідок пояснив, що на початку війни дружина виїхала за кордон, та із того часу дитина із ним проживає. Мати дитини, коли приїздить із-за кордону, купує телефон, одяг, подарунки. У дитини є все що вона потребує. Він завозить та забирає дитину із школи, робить з дитиною уроки. Мати дитини йому не дає коштів, а коли приїздить в Україну, то дає кошти дитині, купує що дитина хоче. Добровільно з матір`ю дитини вони вирішили, що ОСОБА_5 проживає із ним. У матері дитини немає умов для дитини, оскільки немає де жити, та у неї позмінна робота. Восени 2024 року вони уклали договір про проживання дитини із ним.

Свідок ОСОБА_4 , мати позивача пояснила, що вона проживає на АДРЕСА_3 у цивільного чоловіка. Син ОСОБА_6 та його дочка ОСОБА_7 проживають у її однокімнатній квартирі у АДРЕСА_1 . Син самостійно виховує та забезпечує дитину, вона готує їм їсти та частково оплачує квартиру. ОСОБА_6 возить дочку до школи та забирає зі школи. Мати дитини та її син уже не підтримують шлюбних відносин. Між її сином та матір`ю дитини була домовленість, що дитина залишиться із батьком, а мати поїде за кордон працювати. Дитина забезпечена усім необхідним. Дитина із матір`ю спілкується. Мати дитини сказала, що хоче заробити, а тому вирішила поїхати працювати.

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що із 2009 року він знає ОСОБА_9 , вони друзі. Йому відомо, що дочка ОСОБА_7 народилася у цивільному шлюбі та дитина проживає у позивачем. Вони з позивачем бачиться часто і він знає, що ОСОБА_6 із дочкою проживають по АДРЕСА_1 . Квартира там однокімнатна. Дитина усім забезпечена. Мати дитини виїхала за кордон. Батьки добровільно вирішили, що дитина буде проживати із батьком. Про спір щодо місця проживання дитини він нічого не знає, що між ними укладено договір йому відомо.

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що він та позивач друзі. Вони часто бачаться із ОСОБА_6 . Йому відомо, що його дружина працює за кордоном. ОСОБА_6 та дочка проживають вдвох по АДРЕСА_4 . Мати дитини проживає за кордоном. Чи бере вона участь у вихованні він не знає. Позивач завозить дитину до школи та забирає зі школи. Щоб був конфлікт між батьками дитини щодо визнання місця проживання їх дочки, йому не відомо.

Дитина ОСОБА_3 пояснила, що вона проживає із татом вдвох у будинку близько трьох місяців. Тиждень вона жила у бабусі. Її мама проживає у Німеччині та там вона працює на фермі. Мама приїздить раз чи два на рік. В шкоду вона ходить сама, інколи тато завозить. Їсти їм готує бабуся.

Застосовані норми права, аналіз доводів сторін, висновки суду

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 Сімейного кодексу України (далі- СК України)).

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 )ст. 263 ЦПК України.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Пред`явивши цей позов до суду, ОСОБА_1 просив визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 із ним.

Із наявних у справі доказів встановлено, що між сторонами погоджено, що їх дочка ОСОБА_3 проживає з позивачем.

Тобто фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати.

Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання дочки, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дочкою.

Отже, позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, його права порушені чи не визнані відповідачко та між ними існує спір.

Тому через не доведення того, що права позивача порушуються, не визнаються чи оспорюються відповідачкою, суд у задоволенні позову відмовляє.

Такі правові висновки у подібних правовідносинах Верховний Суд сформулював у постановах: від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, від 10 грудня2024 року у справі №299/8679/23 у постанові від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позову суд відмовив, відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

Відповідачка ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складено 18.08.2025.

Суддя І. Ю. Хуторна