ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2025 року м. Чернівці

Справа № 722/805/24

Провадження №22-ц/822/146/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Кулянди М. І., Перепелюк І. Б.,

секретар - Сарган Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на заочне рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 20 серпня 2024 року, головуючий у І-й інстанції - Унгурян С. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у квітні 2024 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 26 травня 2017 року. Під час шлюбу у них народилася донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Коли донці було три-чотири тижні вони перестали проживати з ОСОБА_2 однією сім`єю і з того часу відповідач взагалі не бачив дитину і не цікавиться нею.

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 13 вересня 2019 року шлюб між ними розірвано. Цим самим рішенням було встановлено, що вони з ОСОБА_2 припинили подружні відносини та спільне проживання з вересня 2017 року.

Судовим наказом Сокирянського районного суду Чернівецької області від 02 серпня 2018 року вирішено стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 27 липня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

11 вересня 2018 року на підставі судового наказу Сокирянського районного суду Чернівецької області від 02 серпня 2018 року Сокирянським відділом державної виконавчої служби у Дністровському районі Чернівецької області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження № НОМЕР_5.

09 вересня 2021 року Сокирянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дністровському районі Чернівецької області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано- Франківськ) змінено її прізвище « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».

Не дивлячись на мізерний розмір аліментів, ОСОБА_2 не сплачує аліменти на утримання дитини та станом на 12 вересня 2023 року розмір його заборгованості по сплаті аліментів становив 51 194,96 грн.

Однак після того як державний виконавець виніс постанову про арешт коштів боржника останній частково сплатив заборгованість по сплаті аліментів.

Вказувала на те, що з 2019 року вона проживала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_7 , а 16 жовтня 2021 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) зареєстровано шлюб між нею та ОСОБА_7 , та її прізвище « ОСОБА_6 » змінено на « ОСОБА_8 ».

Під час шлюбу у них з ОСОБА_7 народився син - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; її теперішній чоловік відноситься до її доньки як до рідної дитини, приймає активну участь у її житті та вихованні. Донька не знає іншого батька ніж ОСОБА_7 .

Зазначала, що її чоловік ОСОБА_7 зареєстрований як фізична особа-підприємець та допомагає їй матеріально утримувати доньку. Крім того, він підписав договір-підряду № 115Т від 24 вересня 2020 року з ТОВ «Захбудком» щодо будівництва таунхауса на земельній ділянці 0:02:001:1662 в АДРЕСА_1 , в якому після завершення будівництва вони планують проживати та створити всі умови, в тому числі і донечці, для проживання.

З моменту припинення фактичних шлюбних відносин, тобто з вересня 2017 року, ОСОБА_2 не турбується про доньку, не цікавиться її життям, станом здоров`я, донька взагалі не знає свого рідного батька, батьком для неї є її чоловік - ОСОБА_7 , якого вона й називає «папа», оскільки вона ніколи не знала і не знає іншого батька.

На момент звернення до суду з позовом вони із сім`єю орендують квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідач жодного разу не навідувався до доньки, не вітав її ані з днем народженням, ані з іншими святами, крім того, вона ніколи не перешкоджала їхньому спілкуванню. Донька зареєстрована з нею за адресою: АДРЕСА_3 , однак всі вони проживають у квартирі АДРЕСА_2 . Вказана квартира складається з двох кімнат, де для доньки створено хороші умови як для проживання, так і для всебічного гармонійного розвитку та навчання.

Також посилалася на те, що в минулому році донька пішла у перший клас, частіше цікавиться чому у неї прізвище не таке як у неї. Вона хвилюється, що донька дорослішає і коли дізнається, що її батьком є інший чоловік, а не ОСОБА_7 , для неї це буде сильним стресом.

Вона звернулася до органу опіки та піклування Чернівецької міської ради із заявою про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 . Однак висновок надійшов без зазначення позиції з окресленого питання (доцільності/недоцільності), у зв`язку із неможливістю з`ясувати причини відсутності батьківського піклування. Проте, у вказаному висновку вказано, що під час розмови з працівниками служби у справах дітей Чернівецької міської ради ОСОБА_2 повідомив про те, що участі у вихованні своєї доньки він не брав, подарунки на дні народження не дарував, не спілкувався і не приділяв їй належної уваги. Працівниками служби було надано консультацію щодо належного виконання батьківських обов`язків, щодо необхідності та важливості для дитини спілкуватися з батьком, а також було рекомендовано звернутися до психолога разом із донькою з метою подальшого налагодження стосунків з донькою.

Крім цього, листом від 04 січня 2024 року №1/18 з рекомендованим повідомленням про вручення, яке ОСОБА_2 отримано особисто, а також у телефонному режимі, він запрошувався на засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Чернівецької міської ради, однак не з`явився. На слова працівників служби у справах дітей, що в разі ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини його може бути позбавлено батьківських прав, ОСОБА_2 відповів, що йому байдуже.

Вважала, що вказані обставини підтверджують доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню його малолітньої доньки ОСОБА_4 , оскільки він не може вважатися батьком дитини, до якої йому байдуже.

Просила позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав щодо малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Заочним рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 20 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Позбавлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав по відношенню до його малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні його доньки ОСОБА_4 у будь-якому вигляді є відсутньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України.

На зазначене рішення суду представник відповідача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та порушено його законні права та інтереси як батька щодо малолітньої доньки, ОСОБА_4 .

Зазначає, що він як батько дитини мав бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні, однак на його неодноразові звернення до позивачки з вимогою надати можливість спілкуватись з дитиною, остання чинила йому перешкоди, вчиняла істерики, сварки та скандали, що негативно відображалось на психологічному та фізичному стані дитини.

Маючи на меті уникнути травмування психологічного та морального стану дитини, він в останні декілька років намагався не пересікатись з позивачкою, з надією на те, що його донька стане дорослішою і він буде мати можливість з нею тісніше спілкуватись, приймати участь у її вихованні та надавати матеріальну допомогу.

Він як батько дитини не відмовляється від батьківства, не усовувався від спілкування та виховання їх спільної з позивачкою дитини, що підтверджується і висновком органу опіки та піклування, з якого вбачається, що він звертався із заявою, в якій заперечував проти позбавлення його батьківських прав.

Суд першої інстанції при ухвалені рішення посилався на висновок органу опіки та піклування, проте не надав йому належної правової оцінки, оскільки такий висновок не містив відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками. Крім того, при його винесенні не було враховано заперечення відповідача щодо позбавлення його батьківських прав.

Вказує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Він в повному обсязі сплачує аліменти на користь позивачки на утримання доньки, на теперішній час будь-яка заборгованість по сплаті аліментів відсутня. Як батько він ніколи не втрачав інтересу до дитини, в тому числі до участі у її вихованні, неодноразово звертався до позивачки з проханням надати можливість для спілкування з донькою ОСОБА_10 .

Представник позивача ОСОБА_11 у відзиві просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Вважає рішення суду таким, що ґрунтується на засадах верховенства права, є законним, ухваленим на основі повного і всебічного з`ясування обставин, що мають значення для справи, досліджено всі докази, які були надані сторонами та надана їм відповідна оцінка, що лягло в основу ухвалення рішення.

Відповідач не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не спілкується з дитиною взагалі, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, дитина не знає біологічного батька навіть в обличчя. Крім відсутності виховання дитини, приділення їй уваги, підтримки у скрутні моменти, які спричинені стресом від війни в Україні, відповідач не був присутній на жодній радісній події доньки. ОСОБА_2 ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами доньки, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною, не створює умов для отримання нею освіти. Покладених законом на батьків обов`язків відповідач не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні доньки. Усі питання щодо виховання вирішуються позивачкою самостійно без участі та підтримки з боку відповідача.

Відповідач ніколи не звертався за допомогою до органів опіки та піклування чи національних судів для організації доступу та контактів з дитиною.

ОСОБА_2 не зазначено, які саме дії він вчиняв для здійснення своїх батьківських прав та обов`язків з вересня 2017 року після припинення фактичних шлюбних стосунків; хто, коли і у який спосіб створював йому перешкоди у спілкуванні з дитиною; чи звертався він до органу опіки та піклування або суду для захисту своїх прав та інтересів дитини на контакт з батьком; після досягнення якого віку дитиною він планував відновити з нею спілкування.

Суд першої інстанції в даній категорії справ врахував найголовніше - інтереси малолітньої дитини та те, що відновлення відносин із біологічним батьком не відповідатиме інтересам дитини і може завдати дитині психоемоційного стресу.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 13 вересня 2019 року розірвано шлюб між ОСОБА_12 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 26 травня 2017 року Сокирянським районним відділом державної реєстрації актів цивільної стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області за актовим записом № 30.

ОСОБА_2 та ОСОБА_13 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 від 29 серпня 2017 року.

Згідно із судовим наказом №722/978/19, виданим 02 серпня 2018 року Сокирянським районним судом Чернівецької області, з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 27 липня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнення з ОСОБА_2 вищевказаних аліментів також підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження за № НОМЕР_5, винесеною 11 вересня 2018 року державним виконавцем Сокирянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Козловською О. В.

Згідно із свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_2 , виданого 09 вересня 2021 року Сокирянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дністровському районі Чернівецької області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), прізвище позивачки « ОСОБА_5 » змінено на « ОСОБА_6 ».

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданого 12 вересня 2023 року за вих. № 12330 Сокирянським районним відділом державної виконавчої служби у Дністровському районі Чернівецької області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, станом на 12 вересня 2023 року у ОСОБА_2 , як боржника по ВП НОМЕР_6, існувала заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 51 194,96 грн.

Згідно зі свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_3 , виданим 16 жовтня 2021 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), між ОСОБА_14 та ОСОБА_7 16 жовтня 2021 року зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис за №1845, у зв`язку з чим прізвище позивачки змінено на « ОСОБА_8 ».

Під час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_5 у подружжя ОСОБА_8 народилася дитина - ОСОБА_9 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 23 лютого 2022 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

Чоловік позивачки - ОСОБА_7 зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 20 жовтня 2023 року.

За договором підряду №115Т від 24 вересня 2020 року ОСОБА_7 уклав із ТОВ «Захбудком» договір щодо будівництва таунхауса на земельній ділянці :02:001:1662.

Крім цього, згідно з договором оренди квартири від 30 листопада 2021 року та довідки № 710 від 23 липня 2021 року про реєстрацію місця проживання особи, довідки №633 від 16 жовтня 2023 року про зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб встановлено, що ОСОБА_1 , будучи зареєстрованою разом із донькою за адресою: АДРЕСА_3 , із сім`єю орендує квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до акту обстеження житлового приміщення на предмет проживання фізичних осіб від 16 жовтня 2023 року, складеного комісією у складі: старости Коболчинського старостинського округу Яхневича І., інспектора-землевпорядника Іваненко Ю., в присутності сусідів ОСОБА_15 та ОСОБА_16 встановлено, що у період з 2017 року і по теперішній час ОСОБА_2 в домогосподарстві за адресою: АДРЕСА_3 не проживав.

Згідно з довідкою в.о. директора закладу дошкільної освіти № 2 «Барвінок» Сокирянської міської ради Дністровського району Чернівецької області Кузик М. М. від 11 вересня 2023 року за № 27 встановлено, що ОСОБА_4 , в період з 08.04.2019 року по 29.11.2019 року відвідувала заклад дошкільної освіти №2 «Барвінок» м.Сокиряни. Вихованням дитини займалася мати ОСОБА_1 .

Згідно довідки директора ЗДО №33 «Оселя талановитих» Лисак К. від 12.10.2023 року №41, ОСОБА_4 , в період з серпня 2021 року по червень 2023 року відвідувала заклад ЗДО №33 «Оселя талановитих», за період відвідування дитиною ЗДО приводили та забирали дитину мати і вітчим.

В період часу з 01.09.2022 року по 01.05.2023 року донька ОСОБА_1 - ОСОБА_4 відвідувала школу розвитку «KinderLife», і за вказаний період дитину приводили та забирали мати і вітчим, що підтверджується довідкою №23 від 13.10.2023 року, виданою Чернівецькою міською громадською організацією школа дитячого розвитку «KinderLife».

З 01.09.2023 року по теперішній час ОСОБА_4 навчається в Чернівецькій гімназії №14 Управління освіти Чернівецької міської ради.

З довідок виданих КНП «Міська дитяча поліклініка» та стоматологічною клінікою «White Medical» від 12.10.2023 року вбачається, що станом здоров`я дитини цікавляться тільки мати, ОСОБА_1 та вітчим, ОСОБА_7 .

Відповідно до висновку практичного психолога ОСОБА_17 встановлено, що 18.10.2023 року нею на запит матері проводилося обстеження дитини ОСОБА_4 , з метою визначення актуального психоемоційного стану дитини та її ставлення до значимих дорослих. В даному висновку психолога зазначено, що дитини рідного батька не пам`ятає та не знає, проживає разом із матір`ю та вітчимом (якого називає батьком) в м. Чернівці. Дівчинка вважає свою сім`ю щасливою та дружньою. Аріела дуже позитивно описує маму і папу, надійною та сильною людиною для неї є папа. Також аналіз дитячого малюнка свідчить про наявність тісного емоційного зв`язку між вітчимом (папом ОСОБА_18 ), вітчима дитина вважає рідним, відчуває захист, підтримку від нього та завжди включає в ряд членів сім`ї, що вказує на повну інтеграцію вітчима в сім`ю.

Згідно з рішенням №153/5 від 12 березня 2024 року виконавчого комітету Чернівецької міської ради та висновком щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 - батька малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виконавчий комітет вказав, що не може визначити позицію з окресленого питання (доцільності/недоцільності) у зв`язку із неможливістю з`ясування причини відсутності батьківського піклування (винної поведінки).

Разом з тим, як вбачається із змісту даного висновку, під час розмови з працівниками служби у справах дітей ОСОБА_2 підтвердив, що участі у вихованні своєї доньки він не брав, подарунки на дні народження не дарував, не спілкувався та не приділяв належної уваги. Крім цього, ОСОБА_2 повідомляв працівникам служби у справах дітей, що жодних спроб налагодити стосунки та спілкування з донькою, а також взяти участь у її вихованні він не вчиняв. Також відповідач стверджував, що йому байдуже з приводу того, що він може бути позбавлений батьківських прав і, як наслідок, на засідання комісії з питань захисту прав дитини ОСОБА_2 не з`явився.

Оскільки наявний у матеріалах справи висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , датований ще 12 березня 2024 року, наданий без зазначення позиції з окресленого питання у зв`язку із неможливістю з`ясування причини відсутності батьківського піклування (винної поведінки), ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 25 березня 2025 року витребувано від органу опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради висновок щодо доцільності/недоцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 24 червня 2025 року №315/15 як органом опіки та піклування затверджено висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої доньки ОСОБА_4 .

Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 24 червня 2025 року №315/15 визнано недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що не знайшли свого підтвердження факти свідомого винного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків впродовж тривалого часу.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1)-6) частини першої статті 164 СК України).

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі ст.166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У пункті 16 постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі №643/7876/18 зазначено, що «позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення особи батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведена. Встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також звернення особи ще у 2016 році до органів опіки та піклування із заявою про встановлення порядку участі у вихованні дитини, що свідчить насамперед про інтерес батька до дитини, намагання брати участь у вихованні доньки, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує і хоче брати участь у її вихованні, суди правильно відмовили в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав».

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.

У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Верховний Суд звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи, особистості учасників цих правовідносин, оцінки сімейної ситуації й інтересів дитини (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. Навпаки, міжнародні договори та національне законодавство гарантують батькам реалізацію принципу рівності щодо виховання дитини.

У постанові від 12 лютого від 2024 року в справі № 202/1931/22 Верховний суд вказав на те, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.

Ухвалюючи рішення у справі про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції вказав на те, що відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні його доньки ОСОБА_4 у будь-якому вигляді є відсутньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо.

Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так і найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини.

У цій справі подібні ризики відсутні. Простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та його дочкою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав щодо його дочки. Особливо в ситуації, коли ОСОБА_2 , будучи присутнім у судових засіданнях у ході розгляду справи у суді апеляційної інстанції, наполегливо вказував, що він хоче відновити та розвивати стосунки зі своєю дочкою.

Суд першої інстанції, крім факту, що ОСОБА_2 не підтримував з донькою відносини з 2017 року, не встановив будь-яких інших фактів, які могли б виправдати позбавлення його батьківських прав. Судом не було встановлено, що відповідач не відповідає вимогам, необхідним для виховання доньки, або що він коли-небудь заподіював шкоду своїй доньці, або що він становив загрозу для здоров`я та розвитку дитини, або що спілкування із батьком могло порушити відповідні права дитини. За обставин цієї справи не було нічого, що могло б виправдати позбавлення відповідача можливості відновити зв`язок зі своєю дочкою.

Колегія суддів враховує, що у дитини склалися сімейні відносини із матір`ю ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_7 , якого ОСОБА_4 називає татом, тобто вважає свою сім`єю.

З метою захисту найкращих інтересів дитини очевидно, що дитині краще залишатися в сім`ї, з якою у неї вже склався відповідний зв`язок. Втім цього недостатньо, щоб виправдати позбавлення батька будь-якого спілкування з дитиною і можливості такого спілкування в майбутньому. Отже, позбавлення батька всіх батьківських прав не відповідає критерію пропорційності.

Та обставина, що ОСОБА_2 не приділяв належної уваги вихованню його доньки і такий період тривав достатньо довго (понад 6 років), особливо для дитини відповідного віку, цей фактор сам по собі не може виключати можливість відновлення зв`язків між донькою і її біологічним батьком. Фактична повага до сімейного життя вимагає, щоб майбутні відносини між батьком і дитиною визначалися з урахуванням усіх важливих факторів, а не просто спливом часу.

Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

З урахуванням встановлених судом обставин, колегія суддів вважає, що відповідачу ОСОБА_2 повинна бути надана можливість відновити контакт зі своєю донькою, оскільки це не позначиться негативно на зв`язках дитини з її існуючою сім`єю та не поставить під загрозу благополуччя дівчинки, а навпаки сприятиме відновленню контактів з її біологічним батьком і відповідатиме її найкращим інтересам. Отже, суд першої інстанції не врахував можливість відновлення зв`язків між батьком та донькою.

Саме з таких критеріїв при вирішенні питання доцільності, пропорційності та співмірності позбавлення батьківських прав виходив Верховний Суд у постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20.

Колегія суддів, надаючи оцінку висновку органу опіки та піклування від 24 червня 2025 року № 315/15, виходячи із принципу забезпечення якнайкращих інтересів дитини, звертає увагу на те, що у висновку зазначено про недоведеність фактів свідомого, винного ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків. Однак рекомендовано задля мінімізації психологічного травмування дитини за необхідності звертатися до дитячого психолога, оскільки новина про наявність біологічного батька і те, що вітчим не є рідним, психологічно травмувало дитину та вплинуло на її емоційний стан.

Також колегія суддів звертається до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Ilya Lyapin v. russia» (заява № 70879/11) (рішення від 30 червня 2020 року), за обставин якої, заявник з 2003 року не проживав разом зі своїм сином, 2001 року народження, а з 2004 року не брав участі у вихованні сина та лише час від часу надавав фінансову допомогу. Отже, на час позбавлення заявника батьківських прав він не проживав з дитиною на протязі восьми років і не підтримував зв`язок протягом семи років. Дитина була інтегрована в свою родину, глибоко прив`язана до матері, брата та нового чоловіка матері, з яким проживала протягом семи років, та який повністю взяв на себе роль батька і мав намір усиновити дитину. Саме бездіяльність заявника призвела до розриву зв`язків між ним і його сином і, таким чином, підштовхнула результат справи проти нього. Очевидно, що позбавлення заявника батьківських прав не більше ніж анулювало юридичний зв`язок між заявником і його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин протягом семи років, що передували цьому рішенню, не можна сказати, що воно негативно вплинуло на ці відносини.

Проте, за встановлених судами фактичних обставин справи, між відповідачем та його дочкою, на переконання колегії суддів, ще можливо відновити особистий зв`язок, який притаманний взаємовідносинам батька та дочки, зокрема зважаючи на те, що ОСОБА_2 у ході розгляду справи у суді апеляційної інстанції виявляв однозначний намір в подальшому виконувати свої батьківські обов`язки та піклуватися про свою дочку, та вживати відповідні заходи.

Наразі позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики Європейського суду з прав людини.

Разом з цим, апеляційний суд не може залишити поза увагою ту обставину, що відповідач має брати участь у вихованні своєї дочки, в зв`язку з чим наявними є підстави для того аби попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

При цьому відповідач має зважати на те, що залишення ним поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків, в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21, від 09 червня 2023 року у справі № 591/6037/21, від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22).

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, яка задоволена апеляційним судом, з ОСОБА_1 підлягає стягненню 1 816,80 грн судового збору на користь держави за розгляд справи в суді апеляційної інстанцій.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Радамовським Миколою Миколайовичем, задовольнити.

Заочне рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 20 серпня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про позбавлення батьківських прав відмовити.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь на користь держави судовий збір у розмірі 1 816 гривень 80 копійок за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 15 серпня 2025 року.

Суддя - доповідач І.М. Литвинюк

Судді: М. І. Кулянда

І.Б. Перепелюк