Житомирський апеляційний суд
Справа №283/108/25 Головуючий у 1-й інст. Тимошенко А. О.
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Григорусь Н.Й.

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №283/108/25 за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «УкрСиббанк»

на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 21 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Тимошенка А.О.

встановив:

У січні 2025 року АТ «УкрСиббанк» звернулося до суду із вищевказаним позовом, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів 3% річних за період з 02.07.2017 року по 23.02.2022 року у розмірі 403,67 швейцарських франків.

На обґрунтування позову вказувало, що 13.06.202006 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0. Відповідно до умов договору позивач надав ОСОБА_1 кредит в розмірі 14 000,00 швейцарських франків, а ОСОБА_1 зобов`язувався погашати кредит та сплачувати відсотки за користування коштами в розмірі 8,99 % річних. Кінцева дата погашення кредиту 13 червня 2021 року.

Забезпеченням виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 виступала порука ОСОБА_2 , згідно договору поруки № 0-п від 13 червня 2006 року.

Свої зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 виконував не належним чином, а тому Малинський районний суд Житомирської області 28.12.2015 року у справі № 283/2473/15-ц ухвалив рішення про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 13.06.2006 року в розмірі 6 668,44 швейцарських франків. Рішення виконувалось тривалий час і за період з 07.10.2016 року по 06.05.2020 року з відповідачів стягнуто 5 687,38 швейцарських франків. До цього часу рішення суду не виконане.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 21 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, АТ «УкрСиббанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, порушення судом норм матеріального права і без додержання норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що відповідно до положень ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Вважає, що судом першої інстанції не враховано практику Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі №906/282/166, в пункті 6.38 постанови якої зазначено, що «при обрахунку 3% річних за основу береться розмір простроченої суми, яка визначена у договорі, чи судовому рішенні, а не її еквівалент у валюті України».

Зазначає, що у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору виникла прострочена заборгованість та банк звернувся до суду з позовною заявою про стягнення боргу за кредитним договором.

28 грудня 2015 року Малинський районний суд Житомирської області ухвалив рішення у справі №283/2473/15-ц про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 6 668 швейцарських франків 44 сантимів заборгованості станом на 05.10.2015 року за договором про надання споживчого кредиту №0 від 13.06.2006 року, що еквівалентно 144 080,22 грн., яка складається з 6 169,32 швейцарських франків кредитної заборгованості, 499,12 швейцарських франків заборгованості по процентам, а також пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 5 003,57 грн. Вирішено питання судових витрат.

Звертає увагу, що виконання рішення суду тривало довгий час та залишається не виконаним у повному обсязі. За період з 07.10.2016 року по 06.05.2020 року погашено всього 5 687,38 швейцарських франків. Суми та дати погашення заборгованості наведені у таблиці розрахунку 3% річних у додатку 1 як доказ надходження платежів на виконання рішення суду.

Виписка за кредитним договором за 31.12.2024 та довідка про заборгованість по кредитному договору станом на 31.12.2024 року, які сформовані шляхом витягу з електронних облікових систем банку та перенесені на паперові носії, як докази щодо наявності заборгованості за кредитним договором додано до позовної заяви.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Тому, на думку представника, за прострочення погашення суми боргу за рішенням суду, необхідно стягнути солідарно з відповідачів 3 % річних у сумі 403.67 швейцарських франків за період прострочення з 02.04.2017 по 23.02.2022 року.

Щодо доказів безспірності заборгованості та її розміру, вказує, що розмір, дати та суми нарахування заборгованості по кредиту, процентам, а також розмір, дати та суми погашення заборгованості, викладені у довідках розрахунках по кредиту, процентам, які сформовані шляхом витягу з електронних облікових систем банку та перенесені на паперові носії, та як докази проведених розрахунків та наявності заборгованості.

Вказує, що АТ «УкрСиббанк» на обґрунтування своїх вимог про стягнення заборгованості було надано: довідку - розрахунок заборгованості ОСОБА_1 на 31.12.2024 за кредитним договором №0 від 13.06.2006; розрахунок 3% річних за період з 02.04.2017 по 23.02.2022, разом із зазначенням дат та сум надходження коштів на погашення боргу ОСОБА_1 станом на 31.12.2024 за кредитним договором №0 від 13.06.2006; виписка за кредитним договором з 31.12.2024 по 31.12.2024.

Зазначає, що розрахунок сформовано в хронологічному порядку за кожним видом платежу із зазначенням дати нарахування, розміру платежу. При обчисленні відсотків вказано дату нарахування, відсоткову ставку та дату погашення. Документів на спростування розрахунку матеріали справи не містять.

З огляду на вищезазначене, вважає, що надана на підтвердження своїх вимог довідка-розрахунок заборгованості та виписка по рахунку позичальника є роздруківкою даних всіх операцій за кредитним договором і підтверджує факт здійснення таких операцій.

Звертає увагу, що довідка-розрахунок є консолідованим документом, який на підставі умов кредитного договору містить дані про дати виникнення зобов`язання та ступінь їх виконання (прострочення, часткову сплату) - за весь час кредитного договору. З цих підстав довідка-розрахунок підтверджує як нарахування так і погашення по кредиту та процентам, заборгованість по кредиту та процентам відповідно до даних обліку позивача.

Розрахунок заборгованості складено відповідно до умов договору.

Вказує, що саме договір є підставою виникнення взаємних прав та обов`язків в силу положень ст.11 ЦК України та в силу ст. 629 ЦК України є обов`язковим до виконання.

Зокрема, на думку представника позивача, відповідачами не вчинено жодної процесуальної дії щодо надання заперечень стосовно наданих АТ «УкрСиббанк» доказів, а саме: розрахунку заборгованості та інших доказів, які підтверджують наявність заборгованості. Також відповідачі не спростували доводи позивача щодо порушення умов договорів, внаслідок чого виникла заборгованість. Заперечуючи проти визначеного позивачем розміру заборгованості, свого розрахунку заборгованості та доказів на його підтвердження відповідачі не надали.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідачі не скористалася.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та їх вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 13.06.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», яке змінило свою назву на Акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 (а.с.16-23).

Відповідно до умов цього договору позивач надав відповідачу кредит в розмірі 14 000,00 швейцарських франків до 13.06.2021 року, а відповідач зобов`язувався погашати кредит згідно встановленого графіку та сплачувати відсотки за користування кредитом в розмірі 8,99 % річних (а.с.21-23).

Забезпеченням виконання умов кредитного договору виступала застава квартири АДРЕСА_1 та порука ОСОБА_2 згідно договору поруки № 0-п від 13.06.2006 року.

Згідно договору поруки № 0-п від 13.06.2006 року, який укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , остання поручилась в повному обсязі відповідати за невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 13.06.2006 року (а.с.24-25).

28 грудня 2015 року Малинський районний суд Житомирської області, розглянувши цивільну справу №283/2473/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, встановив, що ОСОБА_1 неналежним чином виконував свої зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 13.06.2006 року та стягнув в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» 6 668 (шість тисяч шістсот шістдесят вісім) швейцарських франків 44 сантими заборгованості станом на 05.10.2015 року, що еквівалентно 144 080,22 грн., яка складається з 6 169,32 швейцарських франків кредитної заборгованості, 499,12 швейцарських франків заборгованості по процентам, а також пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 5 003,57 гривні (а.с.54-55).

З розрахунку 3% річних, які надані позивачем, вбачається що за період з 15.10.2015 року по 01.04.2017 року на погашення заборгованості по кредиту надійшло 534,58 швейцарських франків. За період з 02.04.2017 року по 06.05.2020 року надійшло 5687,38 швейцарських франків. У зв`язку з цим розмір 3% річних за період з 02.07.2017 року по 23.02.2022 року становить 403,67 швейцарських франків (а.с.28-31).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що розрахунки заборгованості, надані позивачем до позовної заяви, не є доказами в розумінні ст.76, 77, 78, 79, 80, 81 ЦПК України, оскільки в них, як і в розрахунку 3% річних, лише викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. До того ж дані розрахунки та виписка по рахунку суперечать рішенню Малинського районного суду Житомирської області від 28.12.2015 року у цивільній справі № 283/2473/15-ц, оскільки рішенням суду з відповідачів стягнута заборгованість в розмірі 6 668,44 швейцарських франків з яких 6169,32 швейцарських франків кредитної заборгованості та 499,12 швейцарських франків заборгованості по процентам, в той же час згідно розрахунків заборгованість ОСОБА_1 по відсотках становить 2871,14 швейцарських франків.

Такий висновок суду є вірним, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно положень ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов`язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати із деліктного зобов`язання та рішення суду.

Наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

У правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі за №127/15672/16-ц вказала, що, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц зазначено, що за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Разом з тим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, 2, 4 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За ч. 1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Згідно зі ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголосила на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц міститься висновок, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Звернувшись до суду із вказаним позовом з посиланнями на частину 2 статті 625 ЦК України, позивач посилався на те, що у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання, він має право на стягнення 3% річних та інфляційних витрат за невиконання судового рішення за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року.

На підтвердження своїх вимог позивачем було надано: розрахунки суми 3% річних та інфляційних витрат за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року (а.с.28-31); довідку-розрахунок заборгованості ОСОБА_1 по кредиту станом на 31.12.2024 року, розмір якої становить 981,06 швейцарських франків (а.с.32-36); заборгованість ОСОБА_1 по відсотках за користування кредитом станом на 30.06.2021 року в розмірі 1415,47 швейцарських франків (а.с.36-44); заборгованість ОСОБА_1 по відсотках за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін станом на 30.11.2024 року становить 1455,67 швейцарських франків (а.с.44-49).

Крім того, позивач надав виписку за кредитним договором, відповідно до якої станом на 31.12.2024 року за ОСОБА_1 обліковується заборгованість по кредиту в розмірі 981,06 швейцарських франків та заборгованість по відсотках в розмірі 2871,14 швейцарських франків (а.с.50). Таким чином загальна заборгованість ОСОБА_1 по кредиту та відсотках становить 3852,20 швейцарських франків (981,06 + 3852,20).

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, наданими позивачем доказами не доведено факт невиконання відповідачами рішення Малинського районного суду Житомирської області від 28 грудня 2015 станом на день пред`явлення до суду даного позову.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення і, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачами не було спростовано належними та допустимими доказами наявність заборгованості, апеляційний суд сприймає критично, оскільки така позиція позивача суперечить нормам ст.12, 81 ЦПК України, а також «стандарту доказування» як такому.

«Стандарт доказування» використовується для позначення рівня ймовірності, до якого обставина повинна бути підтверджена доказами, щоб вважатись дійсною. Нині у системі вітчизняного права існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» або «перевага доказів» та «поза розумним сумнівом». На безпідставність застосування стандарту доведеності «поза розумним сумнівом» під час вирішення цивільних справ вказує постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 липня 2018 року у справі № 668/9918/13-ц. Тому, саме стандарт «баланс імовірностей» має застосовуватися під час вирішення цивільної справи. Це означає, що суд повинен вирішити, чи являється ймовірність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника вимога цього заявника заслуговує довіри. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Обов`язки сторін з доказування розподіляються таким чином: позивач повинен довести факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача; відповідач же повинен довести ті факти, на які він посилається, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову.

Зокрема, позивачем не надано суду жодних доказів на підставі яких можна було б встановити обставини перебування рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором на примусовому виконанні, виконання рішення суду відповідачами та період його виконання, сплата відповідача коштів на виконання рішення суду та період їх сплати.

Враховуючи викладене, можна зробити висновок, що стандарт доказування позивачем не виконано, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог позивача.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Крім цього, інші наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обґрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення, а рішення Малинського районного суду Житомирської області від 21 березня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 12 серпня 2025 року.

Головуючий Судді