ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 752/2048/23

провадження № 61-11332св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Адміністрація морських портів України»,

треті особи: Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, виконуючий обов`язки голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Вострікв Олексій Миколайович, первинна профспілкова організація контролерів та ревізорів Державного підприємства «Адміністрація морських портів»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва в складі судді Машкевич К. В. від 19 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Оніщук М. І., Шебуєвої В. А., Кафідової О. В. від 11 липня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернуся до суду з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів» (далі - ДП «Адміністрація морських портів»), треті особи: Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, Первинна профспілкова організація контролерів та ревізорів ДП «Адміністрація морських портів», виконуючий обов`язки голови ДП «Адміністрація морських портів» Востріков О. М., в якому просив суд:

визнати незаконним та скасувати наказ ДП «Адміністрація морських портів» від 17 січня 2023 року № 27-к «Про звільнення»;

поновити його на посаді директора департаменту внутрішнього аудиту апарату управління ДП «Адміністрація морських портів» з 17 січня 2023 року;

стягнути з підприємства на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з розрахунку середньоденного заробітку 5 019,42 грн за кожен день вимушеного прогулу, починаючи з 18 січня 2023 року (включно) по день ухвалення рішення суду у цій справі.

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Адміністрація морських портів», в якому просив суд стягнути з підприємства на його користь заборгованість із заробітної плати з лютого 2022 року по січень 2023 року в розмірі 142 014,15 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він працював на посаді директора департаменту внутрішнього аудиту апарату управління ДП «Адміністрація морських портів». Наказом від 27 грудня 2022 року № 135/10 в апараті управління підприємства було запроваджено зміни в організації виробництва і праці, зокрема змінено з 17 січня 2023 року місце роботи працівників апарату управління ДП «Адміністрація морських портів», перелік яких зазначено в додатку 1 до цього наказу, які визначені за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 14, на інше місце роботи за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1.

На виконання цього наказу 30 грудня 2022 року було складено відповідне письмове повідомлення, з яким він був ознайомлений під підпис у цей самий день.

16 січня 2023 року він висловив свою незгоду з переведенням в іншу місцевість шляхом зазначення відповідного напису на повідомленні. Позивач уважав наказ від 27 грудня 2022 року № 135/10 незаконним, таким, що порушує його права, оскільки він був прийнятий на роботу з робочим місцем у м. Києві, де протягом тривалого часу проживає разом із родиною, тоді як його переїзд до м. Одеси, тим більше під час військового стану, є неприпустимим і суперечать його інтересам та інтересам сім`ї.

Наказом в.о. голови ДП «Адміністрація морських портів» ОСОБА_2 від 17 січня 2023 року № 37-к його було звільнено з роботи з посади директора департаменту внутрішнього аудиту апарату управління підприємства за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України (відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці). Підставою його звільнення зазначено: наказ ДП «Адміністрація морських портів» від 27 грудня 2022 року № 135/10 «Про запровадження змін в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці», повідомлення про наступну зміну істотних умов праці від 30 грудня 2022 року, акт від 16 січня 2023 року (зміст та підстави складання цього акта йому невідомі, оскільки такий йому не надавався).

Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки відповідач не пропонував йому одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці іншої роботи, чим порушив частину третю статті 49-2 КЗпП України. При цьому дійсних змін в організації виробництва і праці, що призвели до зміни істотних умов праці, у відповідача не відбулося. У порушення частини другої статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та статті 43 КЗпП України його звільнення відбулося без згоди первинної профспілкової організації, членом якої він є з 27 грудня 2019 року.

Станом на 17 січня 2023 рок на підприємстві з 16 вересня 2022 року наказом від 14 вересня 2022 року № 306-к було запроваджено дистанційну роботу на період дії воєнного стану в Україні, який триває і дотепер, тому були відсутні підстави для його переведення в іншу місцевість.

За змістом оскаржуваного наказу його звільнено за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України, зокрема за відмову від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці. У той самий час, у наказі про запровадження змін в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці, який був підставою для його звільнення з роботи, відсутнє посилання на зміну істотних умов праці, а йде мова про переведення його в іншу місцевість, - зміни місця роботи працівників апарату управління із міста Києва на місто Одеса. На думку позивача, вказане є порушенням положень частини першої, третьої, четвертої статті 32, пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України та статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Пункт 6 частини першої статті 36 КЗпП України містить дві різні (самостійні) правові підстави для звільнення шляхом припинення трудового договору: 1) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організаціє.; 2) відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. Така підстава, як переведення в іншу місцевість, є різновидом переведення на іншу роботу, а не зміною істотних умов праці. Про це свідчить і статті 32 КЗпП України, яка регулює переведення на іншу роботу та зміну істотних умов праці.

При цьому саме підприємство не змінило своє місцезнаходження, а тому він не міг бути звільнений саме з цих підстав.

Крім того, в.о. голови ДП «Адміністрація морських портів» не мав повноважень на його звільнення з роботи, оскільки призначення та припинення повноважень керівника підрозділу внутрішнього аудиту відноситься до виключної компетенції Наглядової Ради підприємства або Міністерства інфраструктури України (після перейменування - Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України).

У день звільнення йому не була видана трудова книжка, а наказ про звільнення був виданий лише 23 січня 2023 року, хоча він був присутній на роботі в день звільнення.

Зазначив, що на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільнення із займаної посади на підставі статті 235 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку в сумі 5 019,42 грн, що відповідає посадовому окладу 90 000,00 грн.

Під час перебування на посаді йому нараховувалася та виплачувалася заробітна плата виходячи з посадового окладу, який станом на 17 лютого 2022 року становив 76 588,00 грн. З 18 лютого 2022 року був введений в дію новий штатний розпис апарату управління підприємства, яким, серед іншого, його посадовий оклад був встановлений у розмірі 90 000,00 грн.

Однак, за період лютий-грудень 2022 року йому була нарахована заробітна плата в розмірі 8711 625,46 грн, виходячи із посадового окладу 76 588,00 грн, хоча мала розраховуватись із посадового окладу в розмірі 90 000,00 грн.

Позивач вважав, що з лютого по грудень 2022 року йому не було нараховано та виплачено заробітну плату в розмірі: 4 694,20 грн за лютий 2022 року; 13 412,00 грн за березень 2022 року; 13 412,00 грн за квітень 2022 року; 13 412,00 грн за травень 2022 року; 10 363,82 грн за червень 2022 року; 8 089,76 грн за липень 2022 року; 5 053,79 грн за серпень 2022 року; 11 176,67 грн за вересень 2022 року; 13 412,00 грн за жовтень 2022 року; 13 412,00 грн за листопад 2022 року; 13 412,00 грн за грудень 2022 року.

Крім того, розрахунок при звільненні також був проведених виходячи з посадового окладу4 в 76 588,00 грн і йому було виплачено 247 927,07 грн, але мав бути проведений з посадового окладу в 90 000,00 грн і становити 270 090,98 грн, тобто сума заборгованості за січень 2023 року становить 22 163,91 грн. Загальна сума заборгованості становить 142 014,15 грн.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд його позовні вимоги задовольнити.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 травня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним наказ ДП «Адміністрація морських портів» від 17 січня 2023 року № 37-к «Про звільнення». Поновлено ОСОБА_1 на посаді директорадепартаменту внутрішнього аудиту апарату управління ДП «Адміністрація морських портів» з 17 січня 2023 року. Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів» на користь ОСОБА_1 347 905,36 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У решті позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в діяльності ДП «Адміністрація морських портів» були відсутні зміни в організації виробництва і праці, які могли стати наслідком запровадження змін в істотних умовах праці позивача, якими відповідач уважає переведення працівників на роботу в іншу місцевість. Тому звільнення позивача з роботи було проведено з порушенням вимог закону. Крім цього, звільнення було проведено без згоди профспілкового органу, про членство позивача в якому відповідач був обізнаний (статті 43 та 252 КЗпП України й стаття 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 у частині стягнення заборгованості із заробітної плати, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів, що протягом заявленого періоду (лютий-грудень 2022 року) його посадовий оклад збільшився з 76 558,00 грн до 90 000,00 грн.

Місцевий суд стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, розмір якого обчислено з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, а також довідки про заробітну плату позивача за листопад - грудень 2022 року, яка не спростована відповідачем, і становить 347 905,36 грн.

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08 червня 2023 року стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів» на користь ОСОБА_1 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заявлений представником позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірний зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг. Урахувавши надані докази суд стягнув із відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу ДП «Адміністрація морських портів» задоволено.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 травня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Апеляційний суд виходив із того, що спірні правовідносини (звільнення працівника) між сторонами виникли у воєнний час, а тому аналіз об`єктивно необхідних дій власника підприємства слід розглядати з урахуванням законодавства щодо врегулювання трудових правовідносин в умовах воєнного стану, а саме законів України: від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». Тлумачення положень частин першої та другої статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» дозволяє зробити висновок, що переведення працівника на роботу в іншу місцевість в умовах воєнного стану є зміною істотних умов праці.

Позивачу було змінено місце виконання трудового договору і така зміна є істотною зміною умов праці. Відповідач дотримався порядку та строку повідомлення позивача про зміну умов праці з урахуванням законодавства.

Суд першої інстанції вірно встановив, що роботодавець не звертався до профспілки щодо надання згоди на звільнення позивача. Разом із цим, відсутність рішення профспілки під час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору.

Під час розгляду справи в районному суді відповідач 05 квітня 2023 року звернувся до Первинної профспілкової організації внутрішніх аудиторів, контролерів та ревізорів ДП «Адміністрація морських портів» із поданням про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 , за результатами розгляду якого 20 квітня 2023 року профспілка відмовила у наданні згоди на звільнення позивача. Апеляційний суд уважав таке рішення профспілки необґрунтованим, оскільки, відмовляючи в наданні згоди на звільнення позивача, профспілка виходила з порушення відповідачем строків звернення з цим поданням, а також навела мотиви, які наведені у позовній заяві ОСОБА_1 в якості обґрунтування позовних вимог. При цьому профспілкою не наведено обґрунтувань, що ОСОБА_1 входить до виборного органу профспілки, який укладав із відповідачем колективний договір.

Позивач, отримуючи заробітну плату, погоджувався з її розміром. Із наказом від 18 лютого 2022 року № 76-к «Про внесення змін до штатного розпису апарату управління ДП`АМПУ» позивач не ознайомлювався, а долучений до нього штатний розпис не затверджений. При цьому представник позивача в апеляційній скарзі стверджував, що не бачив оригіналу зазначеного наказу, а відтак не засвідчував вірність копії такого наказу оригіналу. Тому суд апеляційної інстанції відхилив доводи про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо невирішення клопотання про витребування доказів на підтвердження видання наказу щодо збільшення розміру посадового окладу (який не видавався і з яким позивача не ознайомлено під підпис).

Апеляційний суд указав про правомірність висновку суду першої інстанції щодо відсутності підстав вважати неправильним нарахування позивачу заробітної плати та наявності заборгованості підприємства перед ним.

Районний суд безпідставно поновив позивача на роботі, тому апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги позивача в частині невірного обрахування розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Верховного Суду від 20 березня 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Задорожного О.В., задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову апеляційного суду, Верховний Суд виходив із того, що cуд апеляційної інстанції неповно дослідив наявні в матеріалах справи докази та не встановив, чи припинено дистанційний режим роботи для позивача.

Суду необхідно надати оцінку спірним правовідносинам, у тому числі, у контексті режиму роботи підприємства, наявності/відсутності на підприємстві дистанційного режиму, факту його припинення чи продовження. Вказане може мати правове значення при дослідженні питання зміни в організації виробництва і праці у відповідача.

При цьому самі по собі обставини виникнення спірних правовідносин у період воєнного стану не є підставою для однозначного ствердження, що переведення працівника на роботу в іншу місцевість в умовах воєнного стану є зміною істотних умов праці.

Указував на те, що апеляційний суд дійшов двох взаємовиключних висновків. По-перше, суд зазначив, що районний суд вірно встановив, що роботодавець не звертався до профспілки щодо надання згоди на звільнення позивача. По-друге, вказав, що відсутність рішення профспілки під час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору.

Висновки апеляційного суду не повинні бути взаємовиключними, оскільки це унеможливлює суду касаційної інстанції визначитись із тим, до якого висновку дійшов суд щодо того, які правовідносини виникли між сторонами і які норми права підлягають застосуванню.

При цьому сам суд апеляційної інстанції не запитав відповідний орган згоду/відмову в наданні згоди на звільнення позивача (частина дев`ята статті 43 КЗпП України).

Постановою Київського апеляційного суду від 11 липня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ДП «Адміністрація морських портів» - залишено без задоволення. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 травня 2023 року - залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача з роботи було проведено із порушенням вимог закону, та, як наслідок, правомірно задовольнив позовні вимоги позивача про визнання незаконним наказу ДП «Адміністрація морських портів» № 37-к від 17 січня 2023 року «Про звільнення», поновлення на посаді директора департаменту внутрішнього аудиту апарату управління ДП «Адміністрація морських портів» з 17 січня 2023 року із стягненням з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 347 905,36 грн.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

07 серпня 2024 року представник ДП «Адміністрація морських портів» - Ігнатенко Т. Б. через систему «Електронний суд» звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 липня 2024 року, у якій просить скасувати зазначені судові рішення в частині задоволення позову та ухвалити нове судові рішення про відмову в позові.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 22 травня 2023 року у справі № 212/2542/22, від 20 березня 2019 року у справі № 317/4223/16-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 756/10727/16, від 07 серпня 2019 року у справі № 367/3870/16-ц, від 05 серпня 2020 року у справі № 205/1312/17, від 21 лютого 2018 року у справі № 761/3388/15-ц, від 20 червня 2019 року у справі № 226/1664/18 (провадження № 61-6930св19), від 07 жовтня 2019 року у справі № 475/9/17 (провадження № 61-32915св18), від 13 лютого 2020 року у справі № 226/1650/18 (провадження № 61-7838св19), від 22 липня 2020 року у справі № 760/11864/16 (провадження № 61-88901св19), від 08 жовтня 2020 року у справі № 202/2817/19 (провадження № 61-6218св20), від 02 червня 2021 року у справі № 500/4406/19 (провадження № 61-19233св20), від 07 вересня 2021 року у справі № 303/2434/18 (провадження № 61-1771св20), від 22 вересня 2021 року у справі № 363/2337/16-ц (провадження № 61-6617св20), від 08 грудня 2021 року у справі № 761/41033/18 (провадження № 61-8052св22), у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16, у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не встановили фактичних обставин справи та безпідставно визнали законною зміну істотних умов праці.

Порушення відповідачем процедури звільнення позивача без отримання згоди профспілки, з урахуванням того, що цей недолік усунуто під час розгляду справи в суді першої інстанції, не може слугувати підставою для визнання протиправним і скасування наказу звільнення позивача та поновлення його на посаді.

Отже, судами попередніх інстанцій не надано та не наведено мотивів обґрунтованості/необґрунтованості відмови профспілки у наданні згоди стосовно зміни трудового договору, так і стосовно звільнення позивача, що призвело до неправильного вирішення справи і ухвалення незаконних судових рішень, які підлягають скасуванню.

Судові рішення в частині відмови в позові до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).

Узагальнені доводи відзивів на касаційну скаргу

У вересні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Задорожний О. В. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ДП «Адміністрація морських портів», у якому просив зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. В обґрунтування заперечень проти доводів касаційної скарги зазначив про те, що звільненням позивача з роботи порушено вимоги частин першої, третьої та четвертої статті 32, пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України та статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

У жовтні 2024 року Первинна профспілкова організація внутрішніх аудиторів, контролерів та ревізорів ДП «Адміністрація морських портів України» подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ДП «Адміністрація морських портів України», у якому просила зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. В обґрунтування своїх доводів указувала на те, що відмова профспілки в погодженні звільнення позивача є обґрунтованою, звільнення позивача відбулось з порушенням вимог трудового законодавства.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду 12 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу № 752/2048/23 з Голосіївського районного суду м. Києва.

Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2025 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що ОСОБА_1 працював у ДП «Адміністрація морських портів України» із 10 березня 2017 року, а на посаді директора департаменту внутрішнього аудиту апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» з 18 березня 2019 року, що підтверджується копією трудової книжки позивача.

Наказом в.о голови ДП «Адміністрація морських портів України» Вострікова О. М. від 14 вересня 2022 року № 306-к «Про припинення простою та запровадження дистанційної роботи» припинено з 16 вересня 2022 року простій , встановлений наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 28 лютого 2022 року № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введення воєнного стану в Україні» (зі змінами) працівникам, зазначених в додатку до цього наказу. Запроваджено працівникам, визначених в додатку до цього наказу, з 16 вересня 2022 року дистанційну роботу, тимчасово, на період дії воєнного стану.

Згідно з додатком до наказу ДП «Адміністрація морських портів України» від 14 вересня 2022 року № 306-к до переліку працівників входить, в тому числі ОСОБА_1 .

Наказом в.о. голови ДП «Адміністрація морських портів України» Вострікова О. Мю від 27 грудня 2022 року № 135/10 «Про запровадження змін в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці» відповідно до статті 32 КЗпП України, статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (зі змінами), з метою організації управлінської діяльності апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України», забезпечення належної організації управління відокремленими підрозділами з найбільш наближеного до них регіону України, забезпечення економічного та раціонального використання матеріальних і фінансових ресурсів підприємства та створення умов для підвищення продуктивності праці працівників апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України», враховуючи рапорт начальника служби управління персоналом апарату управління Якимович К. І. від 22 грудня 2022 року № 753/10-01-16-р, було запроваджено в апараті управління ДП «Адміністрація морських портів України» зміни в організації виробництва і праці шляхом зміни місць роботи працівників апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України», які визначені за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 14, на інше місце роботи за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1. У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, визначеними у пункті 1 цього наказу, зокрема змінено з 17 січня 2023 року істотні умови праці працівників апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України», перелік яких зазначено в додатку 1 до цього наказу, визначивши їх місце роботи за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1.

Згідно з додатком 1 до наказу ДП «Адміністрація морських портів України» від 27 грудня 2012 року № 135-10 до переліку працівників апарату управління підприємства входить, в тому числі позивач ОСОБА_1 - директор департаменту внутрішнього аудиту.

30 грудня 2022 року ОСОБА_1 було надано відповідне письмове повідомлення про наступну зміну істотних умов праці, з яким він був ознайомлений під підпис у цей самий день.

16 січня 2023 року ОСОБА_1 висловив свою незгоду з переведенням в іншу місцевість шляхом зазначення відповідного напису на повідомленні.

У цей самий день, 16 січня 2023 року, начальником служби управління персоналом апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» Якимович К., директором юридичного департаменту Мельниковим Д. та провідним спеціалістом з питань персоналу сектору кадрової роботи служби управління персоналом апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» Котовою Е. було складено акт про те, що ОСОБА_1 на запитання, чи надає він згоду або відмову продовжувати роботу у зв`язку зі зміною істотних умов праці, зазначив, що відмовляється від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці (в нових умовах), визначених наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 27 грудня 2022 року № 135/10 «Про запровадження змін в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці».

Наказом в.о. голови ДП «Адміністрація морських портів України» Вострікова О. М. від 17 січня 2023 року № 37-к «Про звільнення» було звільнено 17 січня 2023 року ОСОБА_1 , директора департаменту внутрішнього аудиту апарату управління підприємства, за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України. Підставою звільнення зазначено: наказ ДП «Адміністрація морських портів України» від 27 грудня 2022 року № 135/10 «Про запровадження змін в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці», повідомлення про наступну зміну істотних умов праці від 30 грудня 2022 року, акт від 16 січня 2023 року.

Згідно з листа голови Первинної профспілкової організації внутрішніх аудиторів, контролерів та ревізорів ДП «Адміністрація морських портів України» Лелюха В. В. від 18 січня 2023 року № 1/23 та протоколу зборів членів профспілки від 27 грудня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 з 27 грудня 2019 року і по день складання цієї довідки (станом на 18 січня 2023 року) був обраний членом профспілкового комітету Первинної профспілкової організації внутрішніх аудиторів, контролерів та ревізорів ДП «Адміністрація морських портів України», а саме заступником голови профспілкового комітету.

05 квітня 2023 року ДП «Адміністрація морських портів України» звернулося до Первинної профспілкової організації внутрішніх аудиторів, контролерів та ревізорів ДП «Адміністрація морських портів України» із поданням на погодження звільнення ОСОБА_1 , директора департаменту внутрішнього аудиту апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

За результатами розгляду подання ДП «Адміністрація морських портів України» від 05 квітня 2023 року № 999/10-01-16 вих Первинна профспілкова організація внутрішніх аудиторів, контролерів та ревізорів ДП «Адміністрація морських портів України» листом від 20 квітня 2023 року № 5/23 визнала подання необґрунтованим та таким, що суперечить законодавству та порушує трудові права ОСОБА_1 . Відмовила підприємству у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 , директора департаменту внутрішнього аудиту апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

Також у матеріалах справи міститься подання ДП «Адміністрація морських портів України» від 26 червня 2023 року, адресоване Первинній профспілковій організації внутрішніх аудиторів, контролерів та ревізорів ДП «Адміністрація морських портів України», для погодження змін з 01 вересня 2023 року істотних умов праці ОСОБА_1 , директора департаменту внутрішнього аудиту апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України», визначивши його місце роботи за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронська, 1.

У листі від 12 липня 2023 року № 9/23 Первинна профспілкова організація внутрішніх аудиторів, контролерів та ревізорів ДП «Адміністрація морських портів України» повідомила підприємство, що профспілка вже обгрунтовано викладала свою позицію щодо змін істотних умов праці ОСОБА_1 . За умови згоди ОСОБА_1 на зміну місця роботи, або за умови вирішення питання з безконфліктним звільненням профспілка не матиме заперечень щодо визначення з 01 вересня 2023 року робочого місця директора департаменту внутрішнього аудиту за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підставами припинення трудового договору відповідно до вимог пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України, зокрема є: відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я. У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Отже, переведення відрізняється від переміщення тим, що в разі переведення працівнику доручається або інша робота, або та ж сама, але на іншому підприємстві, або робота на цьому ж підприємстві, але в іншій місцевості. У той же час при переміщенні працівник продовжує виконувати ту ж роботу, на тому самому підприємстві і в тій же місцевості (в тому ж населеному пункті), однак на іншому робочому місці.

Статутом ДП «Адміністрація морських портів України» визначено, що підприємство є державним унітарним підприємством і діє як державне комерційне підприємство, входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України.

Установлено, що згідно наказу від 27 грудня 2022 року № 135/10, згідно з яким розміщення робочих місць окремих працівників у приміщеннях, закріплених за ДП «Адміністрація морських портів» у місті Одесі, роботодавець обґрунтував необхідністю забезпечення належної організації управління відокремленими підрозділами з найбільш наближеного до них регіону України, а також економічним та раціональним використанням матеріальних і фінансових ресурсів підприємства та створення умов для підвищення продуктивності праці працівників апарату управління ДП «Адміністрація морських портів».

З 17 січня 2023 року змінено місце роботи працівників апарату управління, а саме: визначено їх робочі місця за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1.

Указаний наказ є чинним і не скасований.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про морські порти України», адміністрація морських портів України - державне підприємство, утворене відповідно до законодавства, що забезпечує функціонування морських портів, утримання та використання об`єктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту).

Водночас у кожному морському порті України наявний філіал ДП «Адміністрація морських портів України», які географічно розташовані у Донецькій, Запорізькій, Херсонській, Миколаївській та Одеській областях.

Саме у цих регіонах відповідач виконує всі свої статутні завдання, а тому у місті Києві фактично розташований лише робочий кабінет керівника відповідача.

Таке розташування обумовлене виключно необхідністю представницьких функцій та зручності керівника роботодавця під час перебування у будівлі уповноваженого органу управління державного підприємства - Міністерства розвитку територій громад та інфраструктури України, статус якого зазначений у виписці (витягу) з ЄДРПОУ.

З огляду на викладене, у межах своїх дискреційних повноважень, з урахуванням загроз та викликів, що виникли та існували у місті Києві у листопаді-грудні 2022 року - січні 2023 року позивачу змінене місце виконання трудового договору. І така зміна є істотною зміною умов праці, оскільки за приписами діючого законодавства роботодавець повинен повідомити працівника про такі зміни умов праці під підпис та з урахуванням строку в умовах воєнного стану.

Так, відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

З матеріалів справи вбачається, що підприємство дотрималося порядку та строку повідомлення позивача про зміну умов праці, як це передбачено Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Оскільки,роботодавцем в межах своїх повноважень змінене позивачу місце виконання трудового договору, а саме, визначено його робоче місця за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1, ОСОБА_1 відмовився від переведення на роботу в іншу місцевість, колегія суддів приходить до висновку про відсутність порушень роботодавцем при звільненні позивача на підставі вимог пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України

За викладених обставин помилковими є висновки судів попередніх інстанцій про те, що станом на 17 січня 2023 року були відсутні передумови та законні підстави переводу позивача за наказом № 37-к на роботу в іншу місцевість, оскільки на день звільнення ОСОБА_1 , останнім виконувалися покладені на нього обов?язки директора департаменту внутрішнього аудиту апарату управління - в дистанційному режимі, оскільки питання режиму роботи підприємства, наявності/відсутності на підприємстві дистанційного режиму не має правого значення при дослідженні питання зміни місця роботи відповідача.

Колегія суддів також погоджується з доводами касаційної скарги відповідача про помилковість висновку щодо порушення порядку звільнення позивача у зв`язку з ненаданням первинною профспілковою організацією згоди на його звільнення.

Частиною другою статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Суд установив, що ОСОБА_1 з 27 грудня 2019 року і по день складання цієї довідки (станом на 18 січня 2023 року) був обраний членом профспілкового комітету Первинної профспілкової організації внутрішніх аудиторів, контролерів та ревізорів ДП «Адміністрація морських портів України», а саме заступником голови профспілкового комітету.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідач 05 квітня 2023 року звернувся до Первинної профспілкової організації внутрішніх аудиторів, контролерів та ревізорів державного підприємства «Адміністрація морських портів України» із поданням про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 .

За результатами розгляду подання ДП «Адміністрація морський портів України» від 05 квітня 2023 року № 999/10-01-16/Вих Первинна профспілкова організація внутрішніх аудиторів, контролерів та ревізорів ДП «АМПУ» 20 квітня 2023 року відмовила у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 .

Судова колегія звертає увагу на те, що відповідно до частини 7 статті 43 КЗпП та частини 6 статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості. Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства та лексичного значення (тлумачення) самого слова "обґрунтований", яке означає "бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеними фактами".

З матеріалів справи вбачається, що первинна профспілкова організація, відмовляючи в наданні згоди на звільнення позивача, виходила з того, що подання роботодавця до первинної профспілкової організації зроблено після збігу, майже, трьох місяців з моменту факту звільнення роботодавцем ОСОБА_1 . Вважали, що порушення відповідачем строків звернення з поданням є самостійною підставою для відмови у наданні згоди на звільнення позивача.

При цьому, відмовляючи у наданні згоди на звільнення позивача не зазначено правового обґрунтування незаконності його звільнення з підстав передбачених пунктом 6 статті 36 КЗпП України у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 відмовився від продовження роботи у зв`язку із зміною місця роботи. Не зазначено правового обґрунтування в чому незаконність дій роботодавця, коли працівник не бажає продовжувати роботу, і не зазначено норм матеріального права, які б передбачали інший порядок дій, ніж рішення роботодавця про припинення трудового договору.

Зазначене свідчить на користь висновку, що в такому випадку працівника може бути звільнено без згоди виборного органу профспілки.

За викладених обставин, висновки судів попередніх інстанцій про те, що ДП «Адміністрація морських портів України» при припиненні трудових відносин з позивачем на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України було порушено вимоги чинного трудового законодавства - є помилковими, та спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог на підставі статті 412 ЦПК України.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 400, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 липня 2024 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до державного підприємства «Адміністрація морських портів України», треті особи: Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, виконуючий обов`язки голови державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Востріков Олексій Миколайович, Первинна профспілкова організація контролерів та ревізорів Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного підприємства «Адміністрація морських портів України», треті особи: Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, виконуючий обовязки голови державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Востріков Олексій Миколайович, Первинна профспілкова організація контролерів та ревізорів Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов