Єдиний унікальний номер судової справи: 472/1390/17
Провадження № 22-ц/812/1488/25 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Чистою В.В.,

за участю: позивачки - ОСОБА_1 її представника - адвоката Гусарова С.Д., відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 червня 2025 року, ухваленого під головуванням судді - Ротар М.М. в приміщенні того ж суду по справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за участю третьої особи без самостійних вимог - Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з подальшим уточненим позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за участю третьої особи без самостійних вимог - Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначала, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

На підставі рішення Веселинівської селищної ради від 25 червня 2014 року №13, їй передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :04:035:0779, площею 0,0583 га, з яких 0,80 см знаходяться за будинком з метою його обслуговування та здійснення поточного ремонту.

Право власності на земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10 липня 2014 року.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками житлового будинку АДРЕСА_1 , які створюють їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою та не дають їй можливості потрапити на належну їй земельну ділянку і встановити (відновити) її межі шляхом встановлення огорожі.

З цього приводу ОСОБА_1 звернулася до Веселинівської селищної ради, яка рішенням від 06 листопада 2017 року №144, надала дозвіл встановити огорожу по межі між земельною ділянкою по АДРЕСА_1 та земельною ділянкою по АДРЕСА_2 .

Всупереч цьому рішенню, відповідачами була встановлена огорожа без будь-якого відступлення від найбільш виступаючої конструкції стіни, що призвело до самовільного зайняття належної ОСОБА_1 земельної ділянки та як наслідок призвело до втручання у її приватну власність.

Крім цього, відповідачем посаджене дерево черешні, яке росте на відстані менше одного метра від житлового будинку позивачки, затінює належну її земельну ділянку, а його коріння руйнує її житловий будинок.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд зобов`язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні належною їй земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом встановлення огорожі на межі земельних ділянок, розташованих між житловим будинком АДРЕСА_1 та житловим будинком АДРЕСА_2 на відстані 0,80 см від найбільш виступної конструкції стіни належного їй житлового будинку та видалити одне дерево черешні, яке росте на відстані не більше одного метру від суміжної земельної ділянки, затінює належну їй земельну ділянку, а його коріння руйнує житловий будинок.

02 лютого 2018 року від відповідачів надійшов відзив на позов, в якому просили відмови у задоволенні позову. Зазначали, про те, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2003 року їм належить житловий будинок АДРЕСА_2 та межує із житловим будинком АДРЕСА_1 , якій належить позивачці.

З моменту придбання житлового будинку і до теперішнього часу вони користуються земельною ділянкою в розмірах та межах по її ширині, встановлених державним актом на право приватної власності на землю від 26 травня 1994 року, які також відповідають розмірам, зазначених у технічному паспорті на житловий будинок, виготовленого 14 жовтня 2003 року.

Про те, що ОСОБА_1 приватизувала свою земельну ділянку їм стало відомо 10 листопада 2014 року. Межа земельної ділянки, яка була надана у власність гр. ОСОБА_1 , яка визначена згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не відповідає фактичній межі, наявній між їхніми суміжними ділянками і межі, вказаній у наявному у них державному акті та яка склалася ще до того, як ОСОБА_1 стала власником будівель, розташованих на них. Належний позивачці житловий будинок розташований фактично на межі земельних ділянок, що також є порушенням державних будівельних норм щодо відстані розташування будівель від межі земельної ділянки. Вказують на те, що посилання позивачки на те, що дерева затінюють її земельну ділянку, а їх коріння руйнують її будинок не підтверджені жодними доказами і є лише припущенням.

У відповіді на відзив відповідачів на позов від 18 лютого 2018 року, представник позивача - адвокат Гусаров С.Д. посилався на те, що відповідачами не надано доказів наявності цивільно-правових угод щодо переходу права власності на земельну ділянку чи інших документів, які б підтверджували їх речове право на земельну ділянку відповідно до ЗК України в редакції станом на 17 жовтня 2003 року - день укладення договору купівлі-продажу житлового будинку належного відповідачам.

Звертає увагу на те, що відповідачі повідомили, що 24 січня 2018 року ними подано до Веселинівської селищної ради клопотання про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,054 га за рахунок земель, що перебувають у їх користуванні з подальшою передачею у власність. Отже, вказане повідомлення по суті є підтвердженням відсутності у них на сьогоднішній день речового права - права власності на земельну ділянку.

24 січня 2025 року від представниці відповідачів - адвоката Чабанової А.О. надійшов відзив на позов, в якому вказувала, що між сторонами існує спір щодо земельної ділянки, щодо встановлення межі між домоволодіннями. Не доведено, що відповідачами створюються перешкоди позивачці у користуванні належною їй земельною ділянкою, оскільки відповідачі не заперечують проти дій позивача по догляду за житловим будинком і всіляко намагалися порозумітися з цього питання. Також не доведено, які саме відбуваються руйнування житлового будинку та внаслідок чого такі руйнування відбуваються. Крім того, вказувала, що будинок позивачки побудований з порушенням будівельних норм на межі, а тому всі спірні питання необхідно вирішувати шляхом добросусідства.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачкою факт спричинення їй відповідачем будь-яких перешкод у користуванні земельною ділянкою (та якою саме) на час розгляду справи - не доведено. Також, недоведеними є твердження позивачки, що дерево, яке розташоване на території домоволодіння відповідачів, висаджені з порушенням ДБН, оскільки матеріали справи не містять жодних замірів розташування дерев.

В судовому засіданні було встановлено, що сторони користуються земельними ділянками без визначення їх меж, докази які б свідчили про встановлення меж належних позивачу і відповідачам земельних ділянок в матеріалах справи відсутні, а відтак суд переконаний, що без встановлення розміру земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування житлового будинку, встановлення її меж неможливо ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, оскільки така обставина є обов`язковою для повного та всебічного розгляду справи.

За таких обставин не вбачається можливим встановити межі порушення прав позивача та застосувати належний спосіб захисту його порушених прав. Суд відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що зазначені позивачем у позовній заяві обставини не доведені; наявні на території домоволодіння відповідача насадження не порушують будь-яке право позивачки; порушення відповідачкою вимог ДБН та ЗК України не доведено, а саме по собі можливе відхилення від вимог ДБН не порушує права позивача, тобто, фактично спору між сторонами на час розгляду справи не існує, протилежного позивачкою не доведено й судом не встановлено.

Не погодившись з рішенням суду адвокат - Гусаров С.Д. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано, що єдиним способом встановлення меж земельної ділянки є розроблення уповноваженою особою технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Зазначає про те, що на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування було замовлено технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка була затверджена рішенням Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області від 25 червня 2014 року та після чого було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно та речове право (право власності) на земельну ділянку зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Отже, вказані обставини дають підстави стверджувати, про те, що належна ОСОБА_1 земельна ділянка повністю сформована, а отже має установлені межі, певне місце розташування та права щодо неї визначені відповідно до вимог чинного законодавства. Крім того, вказує на те, що факт щодо створення відповідачами перешкод у використанні належної земельної ділянки ОСОБА_1 , що розташована вздовж житлового будинку та зайнята вимощенням будинку, підтверджується, зокрема, рішенням виконавчого комітету Веселинівського селищної ради Веселинівського району Миколаївської області №144 від 06 листопада 2017 року та листом селищної ради про розгляд її звернення від 04 грудня 2017 року. До того ж цей факт частково був визнаний у судовому засіданні представником відповідачів, яка підтвердила, що позивачка немає прямого доступу до частини своєї земельної ділянки, зайнятої вимощенням будинку, та для проходження до неї має узгоджувати це питання з відповідачами.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21 липня 2000 року, реєстраційним посвідченням ММБТІ від 27 липня 2000 року (т. 1 а.с.8-9).

На підставі свідоцтва про право власності від 10 липня 2014 року ОСОБА_1 належить земельна ділянка з кадастровим номером 0:04:035:0779 площею 0,0583 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

Право власності на вказану земельну ділянку на ім`я ОСОБА_1 зареєстроване 10 липня 2014 року, номер запису - 6288823, реєстраційним номер об`єкта нерухомого майна:17, що підтверджується Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с.11).

Вказана земельна ділянка отримана ОСОБА_1 в порядку безоплатної приватизації на підставі рішення Веселинівської селищної ради Вознесенського (на той час Веселинівського) району Миколаївської області від 25 червня 2014 року за № 13 ХХХV сесії шостого скликання «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що перебуває у користуванні ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 в межах території Веселинівської селищної ради Вознесенського (на той час Веселинівського) району Миколаївської області» .

Відповідач ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2003 року.

Судом встановлено, що з моменту купівлі вказаного житлового будинку та до теперішнього часу відповідачі користуються земельною ділянкою в розмірі та межах, які відповідають розмірам, зазначеним у технічному паспорті на житловий будинок, виготовленого 14 жовтня 2003 року.

Рішенням виконавчого комітету Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області від 06 листопада 2017 року № 144 надано дозвіл ОСОБА_1 на встановлення огорожі по межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

17 листопада 2017 року виконавчим комітетом Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області прийнято рішення № 153, яким скасовано вказане вище рішення та надано дозвіл ОСОБА_1 на встановлення огорожі по межі між земельної ділянки по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Позивач ОСОБА_1 вважає, що її право як власника земельної ділянки було порушене відповідачами, оскільки своїми діями відповідачі не дають їй можливості потрапити на належну їй земельну ділянку та встановити (відновити) її межі шляхом встановлення огорожі, тобто відповідачі самовільно зайняли її земельну ділянку, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку. Крім цього відповідачі біля спільної межі приблизно на відстані 1 метр висадили дерева, які затінюють належну їй земельну ділянку, а їх коріння руйнуються будинок.

Так, за змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується.

За приписами статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За змістом статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Землекористувачі зобов`язані, зокрема, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів (стаття 96 ЗК України).

Відповідно до статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, питання щодо законності набуття права власності позивачкою на земельну ділянку з кадастровим номером 0:04:035:0779 площею 0,0583 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою АДРЕСА_1 було предметом розгляду цивільної справи №472/184/20 за позовом ОСОБА_2 до Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, ОСОБА_1 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ПП «Коренковська», Головного управління Держгеокадастру у Миколаївські області, ОСОБА_4 про визнання незаконним рішення, скасування рішення про державну реєстрація прав та їх обтяжень, скасування свідоцтва про право власності .

Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи № 21-4152/4166 від 31 жовтня 2022 року проведеної в рамках цивільної справи №472/184/20:

1) Фактичний розмір (площа) земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1 , який існував на момент отримання у власність житлового будинку ОСОБА_1 , відповідно до інвентарної справи № 1591 складала - 556 кв. м., а конфігурація, межі земельної ділянки згідно зі схематичним планом від 05 лютого 1985 року зі змінами від 23 червня 2000 року проходили наступним чином:

- Фасадна межа - (уздовж вул. Богданова) - 14,78 (м.);

- Ліва межа - (уздовж земельної ділянки по АДРЕСА_3 ) - 39,20 (м.);

- Задня межа - 13,10 (м.);

- Права межа - (уздовж земельної ділянки по АДРЕСА_2 ) - 39,20 (м.);

2) Фактичний розмір (площа) земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_2 , який існував на момент отримання у власність житлового будинку ОСОБА_2 , тобто станом на 17 жовтня 2003 року складала - 751 кв. м., а конфігурація, межі земельної ділянки відповідно до схематичного плану від 14 жовтня 2003 року проходили наступним чином:

- Фасадна межа - (уздовж вул. Богданова) - 18,95 (м.);

- Ліва межа - (уздовж земельної ділянки по АДРЕСА_1 ) - 40,50 (м.);

- Задня межа - 18,15 (м.);

- Права межа - (уздовж провулку) - 40,50 (м.);

3) Фактична площа земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , складає - 0,0589 га. Фактично межі земельної ділянки, що розташована АДРЕСА_1 , станом на 18 жовтня 2022 року проходять наступним чином:

- Фасадна межа - (уздовж вул. Богданова) - 14,80 (м.);

- Ліва межа - (уздовж земельної ділянки по АДРЕСА_3 ) - 38,35 + 0,57 (м.);

- Задня межа - 13,08 (м.);

- Права межа - (уздовж земельної ділянки по АДРЕСА_2 ) - 0,38 + 24,3 + 0,81 + 12,90 + 0,81 + 2,19.

Фактичний ромір (площа) земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_2 , яка існує на даний час, складає - 0,0722 га.

Фактично межі земельної ділянки, що розташована АДРЕСА_2 -ще Веселинове проходять наступним чином:

- Фасадна межа -

АДРЕСА_4 - 2,19 + 0,81 + 12,9 + 0,81 + 24,3 +0,38 (м.);

- Задня межа - 18,37 (м.);

- Права межа - провулок - 21,31 + 3,77 + 0,33 + 15,16 (м.);

4) У результаті проведення дослідження встановлено, що є невідповідність межі між земельними ділянкам, які розташовані по АДРЕСА_5 , станом на 17 жовтня 2003 року та існуючі на теперішній час, які відбулись внаслідок збільшення частини земельної ділянки АДРЕСА_1 за рахунок земельної ділянки № НОМЕР_1 .

5) Межі земельної ділянки були порушені при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , розробленої ПП «Коренковська2, на підставі заяви замовника ОСОБА_1 від 28 квітня 2014 року, що перебувала на момент розроблення та виготовлення технічної документації в землекористуванні позивача ОСОБА_2 та яка розташована по АДРЕСА_2 .

6) В ході огляду технічної документації із землеустрою на земельну ділянку ОСОБА_1 встановлено, що на акт від 09 квітня 2014 року та схему до нього у пояснювальній записці та інших складових, посилання як на вихідні матеріали відсутні. При цьому, зазначені Акт та Схема містяться у документації за переліком у розділі правовстановлюючі документи. Також графічні матеріали складені під час розробки технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , розробленої ПП «Коренковська», на підставі заяви замовника ОСОБА_1 від 28 квітня 2014 року, а саме кадастровий план, схематичний план, в частині проходження спірної, суміжної межі частково повторюють вищевказану схему. До зміни конфігурації та площі земельної ділянки, що значиться в технічній документації із землеустрою на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , призвело часткове використання даних акту від 09 квітня 2014 року разом зі схемою, що до нього додається, за винятком частини земельної ділянки АДРЕСА_1 , збільшеної за рахунок земельної ділянки № НОМЕР_1 , яка не примикає до фасадної межі земельної ділянки № НОМЕР_1 , як це зазначено на схемі.

Актом від 09 квітня 2014 року разом зі схемою, що до нього додається, комісія Веселинівської селищної ради з метою вирішення земельного спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 запропонувала ОСОБА_2 уступити ОСОБА_1 частину своєї земельної ділянки, щоб ОСОБА_1 могла обслуговувати задню стінку свого житлового будинку, яка фактично знаходиться на земельній ділянці позивачки. Тобто, даний акт по своїй суті носив рекомендаційний характер і не зобов`язував позивачку уступати частину своєї земельної ділянки ОСОБА_1 .

Отже, встановлене свідчить про те, що на теперішній час між сторонами існує спір щодо розміру земельної ділянки, належної позивачці, яка збільшена за рахунок земельної ділянки відповідачів.

Як встановлено судом першої інстанції так і під час апеляційного розгляду на теперішній час сторони користуються земельними ділянками без визначення їх меж в натурі (на місцевості).

За такого, висновок суду про відмову у задоволенні вимоги ОСОБА_1 зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні земельної ділянки шляхом встановлення огорожі на межі земельних ділянок, розташованих між житловими будинками сторін є вірним, оскільки без визначення меж земельних ділянок це є неможливим та передчасним.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що належна позивачці земельна ділянка повністю сформована, має установлені межі та певне місце розташування на підставі затвердженої технічної документації не заслуговують на увагу, оскільки як встановлено судом її площа збільшена за рахунок земельної ділянки відповідачів, у зв`язку з чим наявний спір щодо її розміру та визначення меж в натурі (на місцевості).

Також не можуть бути прийняті до уваги й посилання на наявність рішення виконавчого комітету Веселинівської селищної ради №144 від 06 листопада 2017 року, яким надано дозвіл ОСОБА_1 на встановлення огорожі по АДРЕСА_1 з огляду на викладене вище.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання видалити одне дерево черешні, яке росте на відстані не більше одного метру від суміжної земельної ділянки, то вона, як встановив суд першої інстанції, є недоведеною.

Так, згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до вказаної норми позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Отже, підставою для задоволення вказаної позовної вимоги є встановлення факту порушення прав позивача і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Разом з тим, позивачкою не подано до суду належних й допустимих доказів на підтвердження доводів про те, що дерево черешні відповідачів, яке росте на відстані не більше одного метру від суміжної земельної ділянки, затінює належну їй земельну ділянку, а його коріння руйнує житловий будинок та, відповідно, порушують її права на вільне володіння своєю власністю. Тому суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Безпідставними є посилання в апеляційній інстанції як на підтвердження своїх вимог на фотознімки, які містяться в матеріалах справи та на яких зображені дерева, оскільки не можуть свідчити про порушене право позивачки щодо володіння та користування жилим будинком та земельною ділянкою.

Інші в апеляційній скарзі доводи зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 08 серпня 2025 року.