ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7131/25 Справа № 212/2531/25 Суддя у 1-й інстанції - Швець М. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Лідовська А.А.

сторони

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Бахмутська міська військова адміністрації Бахмутського району Донецької області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справі, цивільну справу за апеляційною скаргоюпозивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 на рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 квітня 2025 року, ухвалене суддею Швець М.В. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 30 квітня 2025 року,

УСТАНОВИВ

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Бахмутської міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно.

Позивач просила визнати за нею право власності на земельну ділянку розміром 0,1752 га з житловим будинком літ. А-1 загальною площею 63,4 кв. м, житловою площею 36,3 кв. м; літньою кухнею з коридором літ. Б-Б-1 площею 76,0 кв. м, сараєм літ. В площею 80 кв.м, погребом літ. Г площею 21 кв.м, сараєм літ. Д площею 114 кв.м, спорудами літ. Ж-3, а саме хвірткою, воротами металевими, парканом, металевою сіткою площею 22 кв. м., що знходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтувала таким. 31.01.2001 вона прийняла в дар жилий будинок і земельну ділянку, про які йдеться.

З 12.02.1993 вона була зареєстрована у цьому будинку.

Внаслідок активних бойових дій належний позивачу будинок із усіма спорудами знищено вщент, як і взагалі усе село Кліщіївка Бахмутського району Донецької області, а сама вона змушена була покинути Україну і зараз перебуває за кордоном. Маючи намір отримати у майбутньому компенсацію за знищення житла, позивач 06.02.2025 звернулася до державного реєстратора виконавчого комітету Калуської міської ради Івано-Франківської області Коваленка В. С. про державну реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно. Проте його рішенням позивачу відмовлено через невідповідність у прізвищі власника та наявністю господарських будівель і споруд, про які не зазначено у договорі, але зазначено у технічному паспорті. Не маючи змоги у інший законний спосіб зареєструвати право власності на належне їй нерухоме майно, позивач змушена звертатися до суду.

Рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 30 квітня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Бахмутської міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на наступне нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: земельну ділянку розміром 0,1752 га з житловим будинком літ. А-1 житловою площею 36,3 кв. м.

В іншій частині позову відмовлено.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Бахарєв М.А. оскаржив рішення суду в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, сторона позивача, посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення у відмовленій частині позовних вимог, ухваленого при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, неправильне дослідження та оцінку доказів, порушення норм матеріального права, просить його змінити та задовольнити позов у повному обсязі, визнавши за ОСОБА_1 право власності на все належне позивачу майно: земельну ділянку з житловим будинком літ. А-1 загальною площею 63,4 кв. м, житловою площею 36,3 кв. м; літньою кухнею з коридором літ. Б-Б-1 площею 76,0 кв. м, сараєм літ. В площею 80 кв.м, погребом літ. Г площею 21 кв.м, сараєм літ. Д площею 114 кв.м, спорудами літ. Ж-3, а саме хвірткою, воротами металевими, парканом, металевою сітко площею 22 кв. м.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку учасників справи в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи, оскільки представник позивача Бахарєв М.А. на відеоконференцзв`язок не вийшов.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно з Договором дарування жилого будинку та земельної ділянки від 31.01.2001, посвідченого державним нотаріусом Другої Артемівської державної нотаріальної контори та зареєстрованого за №590 (а. с. 15), ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 жилий будинок і земельну ділянку розміром 0,1752 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з п.2 зазначеного Договору дарування на зазначеній земельній ділянці розташований одноповерховий, цегляний, вкритий шифером жилий будинок житловою площею 36,3 кв. м., зазначений на плані літерою А1.

Як з`ясовано в процесі судового розгляду, ОСОБА_3 (даритель будинку та ділянки) матір позивача, що підтверджується наданими копіями паспорту ОСОБА_3 , свідоцтвом про народження позивача, Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища.

У наданих суду копіях паспорту особи та картці платника податків (а. с. 13-14) зазначено про ОСОБА_1 . На стор. 11 паспорту містяться відмітки про реєстрацію ОСОБА_1 в буд. АДРЕСА_1 з 12.02.1993 (а. с. 13 зворот). Додатково представник позивача надав копії наступних сторінок її паспорта, які не містять відміток про подальшу зміну місця реєстрації або зняття з реєстрації.

Згідно з Державним актом на право приватної власності на землю IV-ДН №118462 (зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №2596), виданим 22.03.2001, ОСОБА_4 на підставі Договору дарування передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,1752 га на території АДРЕСА_1 ; землю передано для індивідуального житлового будівництва.

Як встановив суд, копії Договору дарування та Державного акта на право приватної власності на землю, долучені до матеріалів справи через систему «Електронний суд», зняті (відскановані) з оригіналів зазначених документів.

Згідно з Технічним паспортом на жилий будинок по АДРЕСА_1 , складеним 18.11.1988, зазначено про загальну площу будинку 63,4 кв. м., жилу 86,3 кв. м., підсобну 27,1 кв. м.

У Технічному паспорті зазначено також про наявність літньої кухні з коридором літ. Б-Б-1 об`ємом 76,0 куб. м, сарай літ. В об`ємом 80 куб. м, погреб літ. Г об`ємом 21 куб. м, сарай літ. Д об`ємом 114 куб. м, споруди літ. Ж-3, а саме хвіртку, ворота металеві, паркан, металеву сітку об`ємом 22 куб. м. (а. с. 16-17).

Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24.02.2025 (а. с. 19) відомості про будинок АДРЕСА_1 відсутні (а. с. 19).

Згідно з Рішенням Державного реєстратора прав на нерухоме майно Коваленко В. №77133667 від 10.02.2025 (а. с. 18) позивачу відмовлено у проведенні реєстраційних дій за її заявою, оскільки в поданому для реєстрації договорі дарування №590 від 31.01.2001 існують невідповідність у прізвищі власника, а саме « ОСОБА_5 », згідно документів, що посвідчують особу: « ОСОБА_6 »; також у договорі вказано, що за вказаною адресою на земельній ділянці розташований житловий будинок; однак, згідно даних технічного паспорту на земельній ділянці розташовані також господарські будівлі та споруди.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , на підставі досліджених та оцінених доказів, виходив з доведеності права власності позивача на земельну ділянку та житловий будинок.

При цьому, суд першої інстанції врахував, що технічний паспорт, на який посилається позивач в обґрунтування визнання права власності на господарські споруди на території домоволодіння, складений до укладення нею Договору дарування (тобто у 1988 році, а Договір дарування укладено в 2001); він містить явні помилки (очевидно, що переплутані графи для зазначення житлової та загальної площі будинку, оскільки загальна площа не може бути меншою за житлову; зазначено про об`єм, а не площу господарських споруд).

Суд першої інстанції оцінив технічний паспорт як неналежний доказ, оскільки він не підтверджує обставини наявності господарських споруд станом на час укладення Договору дарування, а також їх площу. Інших доказів на підтвердження наявності господарських споруд позивач не надала, тому суд не взяв до уваги відомості, зазначені у такому паспорті, та дійшов висновку, що в цій частині позовних вимог (визнання права власності на господарські та допоміжні споруди, крім будинку) слід відмовити.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному судовому рішенні та не може погодитись з доводами представника позивача ОСОБА_2 , викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Судом встановлено, що право власності позивача на будинок, про який йдеться у позові, виникло у 2001 році на підставі ст.128 ЦК УРСР 1963 року в редакції, що діяла на час укладення Договору дарування. Відповідно до цієї статті право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. У Договорі дарування не йшлося про момент виникнення права власності.

Таким чином, у цьому випадку діяло загальне правило про перехід права власності з моменту передачі речі.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» було прийнято 01.07.2004.

Згідно з ч.5 ст.3 зазначеного Закону в редакції на час його прийняття, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою; відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Отже, реєстрація права власності позивача у відповідних реєстрах пов`язувалася лише з добровільним зверненням або з необхідністю вчиняти правочини з таким нерухомим майном.

Згідно з п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності; щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Право власності позивача виникло до набуття чинності ЦК України, однак продовжувало існувати після набуття і дотепер. Отже, на неї розповсюджуються гарантії, передбачені розділом І Книги ІІІ ЦК України, зокрема, щодо правомочностей власника та захисту і визнання права власності.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що незважаючи на відсутність актуальних відомостей про таке майно у державних реєстрах, у позивача виникло право власності на будинок та земельну ділянку, про які йдеться у позові.

Місцевий суд, дослідивши надані докази, встановив, що ОСОБА_4 , зазначена як обдарована у Договорі дарування від 31.01.2001, та позивач ОСОБА_1 одна й та сама особа.

Окрім того, при вирішенні спору, суд врахував, що технічний паспорт, на який посилається позивач в обґрунтування визнання права власності на господарські споруди на території домоволодіння, складений до укладення нею Договору дарування (тобто у 1988 році, а Договір дарування укладено в 2001) та він містить явні помилки (очевидно, що переплутані графи для зазначення житлової та загальної площі будинку, оскільки загальна площа не може бути меншою за житлову; зазначено про об`єм, а не площу господарських споруд).

Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Як правильно зазначив суд технічний паспорт не є належним доказом у справі, оскільки він не підтверджує обставини наявності господарських споруд станом на час укладення Договору дарування у 2001 році, а також їх площу. Інших доказів на підтвердження наявності господарських споруд позивачем суду не надано, тому вимоги позивача в частині визнання права власності на господарські та допоміжні споруди, окрім будинку, не можуть бути задоволенні, у зв`язку з їх недоведеністю.

Нерухоме майно, про яке йдеться, знаходиться на території, яка була включена до територій активних бойових дій та до 17.09.2023 була тимчасово окупованою рф, відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 (с. Кліщіївка Бахмутського району Донецької області). І хоча контроль ЗСУ над селом повернуто, однак станом на 24.04.2025 зазначене село повністю знищене під час російсько-української війни.

Законом України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України» передбачено право власників пошкоджених/знищених об`єктів нерухомого майна на отримання компенсації за пошкоджені/знищені об`єкти нерухомого майна.

Пунктом 2-1 Порядку надання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна, затвердженого постановою КМУ №600 від 30.05.2023, подання особою, яка є власником знищеного об`єкта нерухомого майна, заяви про надання компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна, визначеного згідно з підпунктом а пункту 4 частини першої статті 1 Закону (серед яких житлові будинки садибного типу), здійснюється за умови, що право власності такої особи на зазначений знищений об`єкт нерухомого майна зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та підтверджено відповідними відомостями з нього.

Отже, очевидним є те, що позивачу для отримання компенсації за її знищене майно необхідно внести відомості про нього до відповідного Державного реєстру, що вона досі не зробила, оскільки у тому не було необхідності та вона не була зобов`язана це робити. Тобто наявний інтерес, який потребує захисту.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, а саме у визнанні права власності позивача на земельну ділянку та житловий будинок, оскільки у цій частині позовні вимоги є доведеними належними та допустимими доказами, тоді, як вимоги про визнання права власності на господарські споруди є недоведеними, тому задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки рішення суду залишено без змін відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Витрати понесені позивачем за сплату судового збору за подачу апеляційної скарги залишаються за ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.367,374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 12 серпня 2025 року.

Головуючий:

Судді: