№ 201/8840/24
провадження 2/201/611/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 року Соборний районний суд міста Дніпра

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Соборного районного суду міста Дніпра в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації в рахунок виплати вартості частки в об?єкті спільної сумісної власності подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 25 липня 2024 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації в рахунок виплати вартості частки в об?єкті спільної сумісної власності подружжя, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своїй позовній заяві, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що 8 серпня 2008 року по 12 вересня 2011 року сторони у зареєстрованому шлюбі. Перебуваючи у шлюбі, подружжям за спільні кошти було придбано транспортний засіб марки «MERSEDES-BENZ ML 55» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, який було зареєстровано на ім`я відповідача. Позивач дізнався, що реалізація вказаного транспортного засобу була здійснена відповідачем згоди позивача.

Враховуючи той факт, що позивач не володіє спеціальними знаннями в галузі права, він звернувся за правничою допомогою до адвоката. За результатами такого звернення сторонами укладено договір про надання правничої допомоги. З ході виконання договору, уповноваженим представником позивача, на офіційну юридичну адресу Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області було направлено адвокатський запит з метою отримання підтверджуючої інформації з Єдиного державного реєстру транспортних засобів та належним чином завірених документів, на підставі яких було здійснено відповідні реєстраційні дії щодо транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску.

Відповіддю на адвокатський запит № 31/29/14/267-аз/10-2024-258-2024 від 22 липня 2024 року повідомлено, що згідно з Єдиним держаним реєстром транспортних засобів автомобіль марки «MERSEDES-BENZ ML 55» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_2 , 20 вересня 2008 року на підставі біржової угоди № 317054 від 02 вересня 2008 року, Кредит ВАТ КБ «Надра», зареєстровано за ОСОБА_4 , 09 січня 2014 року вищевказаний транспортний засіб знято з обліку для реалізації.

13 березня 2014 року Дніпропетровським ВРЕР-2 на підставі довідки-рахунку серії НОМЕР_3 від 13 березня 2012 року (ПП ОСОБА_5 ) вищевказаний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_6 ..

Таким чином, з боку відповідача вчинено дії щодо протиправного відчуження майна та приховування від позивача доходу від продажу спільного майна сторін, а саме автомобіля марки «MERSEDES-BENZ ML 55», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, який був відчужений відповідачем ОСОБА_3 без згоди позивача ОСОБА_1 .. В свою чергу, жодних грошових коштів від протиправного відчуження відповідачем від вищевказаного спільного майна подружжя позивач не отримав.

З метою встановлення дійсної ринкової вартості автомобіля, на замовлення позивача, було проведено експертизу, яка складена судовим експертом Пилипенко О.С. (свідоцтво № 1062 від 27 листопада 2006 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України). Так, відповіддю № 74С24 на запит про середню ринкову ціну транспортного запиту від 22 липня 2024 року середня по Україні ціна продажу транспортного засобу, який був у використанні, «MERSEDES-BENZ ML 55», 2007 року випуску, об`єм двигуна 5461 см3, становить 420 310 грн..

Отже, стягненню з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 підлягає грошова компенсація у праві спільної сумісної власності на майно: транспортний засіб «MERSEDES-BENZ ML 55» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску (відчужений ОСОБА_2 без згоди позивача) в розмірі 1/2 частини середньої ринкової вартості даного транспортного засобу, що складає 210 155.00 грн., та понесені судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 2 101.55 грн. та витрати на проведення судової експертизи - 5 000.00 грн.

Враховуючи наведене, позивач вважав за можливе задоволення позову у повному обсязі та стягнення грошової компенсації. В добровільному порядку домовитися про вказане відповідач відмовляється, що свідчить про наявність між ними спору, а тому позивач, на його думку, має право на визначення частки майна його особистою власністю, але оскільки реалізувати це право і розпорядитися своєю власністю він позбавлений можливості відповідачем, то можливо це вирішити лише шляхом стягнення грошової компенсації вартості його частки майна в судовому порядку. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя та виконання закону, який був би настільки ж ефективний, за цих обставин не існує.

Позивач вважає невизначеність з цим протиправною, порушені його права та закон, так як він не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм рухомим майном. Звернувся до відповідача з цим питанням, але отримав відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти позовної заяви з посиланням на пропуск позивачем строку позовної давності, відсутність договору відчуження спірного автомобіля, не надання доказів позивачем на підтвердження позову, невірного розрахунку ринкової вартості спірного майна. Позовні вимоги не обгрунтовані, не доведені і протирічливі, доказів на їх підтвердження суду не надано. Правом надання відзиву на позов скористався, просив справу розглянути по закону за наявними матеріалами та відмовити у задоволенні позовної заяви в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, з`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом з наданих сторонами письмових матеріалів і доказів, пояснень представників сторін, з`ясовано, що 08 серпня 2008 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_8 зареєстрували шлюб у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 558. Від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну неповнолітню дитину: сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Перебуваючи у шлюбі, вказаним подружжям 02 вересня 2008 року за спільні кошти було придбано транспортний засіб марки «MERSEDES-BENZ ML 55» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, який було зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_4 ..

Згодом стосунки в сім?ї погіршились, стали виникати конфлікти, сім?я розпалась, відповідачка звернулася до суду з позовом про розлучення і рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12 вересня 2011 року їх шлюб було розірвано. Рішення набрало законної сили. Питання утримання і виховання спільної дитини, майна не вирішувалося, оскільки на той час спору з приводу цього не було. Автомобіль залишився у відповідачки.

Згодом позивач дізнався, що реалізація вказаного транспортного засобу була здійснена відповідачем без згоди позивача.

Позивач з представником на офіційну юридичну адресу Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області було направив адвокатський запит з метою отримання підтверджуючої інформації з Єдиного державного реєстру транспортних засобів та належним чином завірених документів, на підставі яких було здійснено відповідні реєстраційні дії щодо транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску.

Відповіддю на адвокатський запит № 31/29/14/267-аз/10-2024-258-2024 від 22 липня 2024 року повідомлено, що згідно з Єдиним держаним реєстром транспортних засобів автомобіль марки «MERSEDES-BENZ ML 55» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_2 , 20 вересня 2008 року на підставі біржової угоди № 317054 від 02 вересня 2008 року, Кредит ВАТ КБ «Надра», зареєстровано за ОСОБА_4 , 09 січня 2014 року вищевказаний транспортний засіб знято з обліку для реалізації.

13 березня 2014 року Дніпропетровським ВРЕР-2 на підставі довідки-рахунку серії НОМЕР_3 від 13 березня 2012 року (ПП ОСОБА_5 ) вищевказаний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_6 .

Таким чином, на думку позивача, з боку відповідача вчинено дії щодо протиправного відчуження майна та приховування від позивача доходу від продажу спільного майна сторін, а саме автомобіля марки «MERSEDES-BENZ ML 55» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, який був відчужений відповідачем ОСОБА_3 без згоди позивача ОСОБА_1 . В свою чергу, жодних грошових коштів від протиправного відчуження відповідачем від вищевказаного спільного майна подружжя позивач не отримав.

З метою встановлення дійсної ринкової вартості автомобіля, на замовлення позивача, було проведено експертизу, яка складена судовим експертом Пилипенко О.С. (свідоцтво № 1062 від 27 листопада 2006 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України). Відповіддю № 74С24 на запит про середню ринкову ціну транспортного запиту від 22 липня 2024 року середня по Україні ціна продажу транспортного засобу, який був у використанні, «MERSEDES-BENZ ML 55», 2007 року випуску, об`єм двигуна 5461 см3, становить 420 310 грн..

Отже, на думку позивача, стягненню з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_1 підлягає грошова компенсація у праві спільної сумісної власності на майно: транспортний засіб «MERSEDES-BENZ ML 55» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску (відчужений ОСОБА_2 без згоди позивача) в розмірі 1/2 частини середньої ринкової вартості даного транспортного засобу, що складає 210 155.00 грн., та понесені судові витрати.

Як на правове підгрунття своїх вимог позивач посилається на наступне.

Згідно зі статтею 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За статтею 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів - із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до частин першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частин першої статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

А також ст. 183, 369 Цивільного кодексу України, постанови Верховного Суду України у справі №125/2157/19 сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України) і інш..

Позивач вжив всіх можливих заходів для доведення дійсної вартості спірного автомобіля та виконав свій процесуальний обов`язок доказування - надав суду докази, що з підтверджують середньостатистичну ринкову вартість подібного за своїми технічними характеристиками автомобіля, адже саме ринкова вартість автомобіля, вказана у висновку експерта-товарознавця підлягає врахуванню під час визначення належного розміру компенсації за належну частки у спільному майні подружжя. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі №402/849/18 (провадження № 61- :з 19), від 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21 (провадження № 61-12736св22).

Враховуючи наведене, позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути грошову компенсацію. В добровільному порядку домовитися про вказане відповідач відмовляється, що свідчить про наявність між ними спору, а тому позивач, на його думку, має право на визначення частки майна його особистою власністю, але оскільки реалізувати це право і розпорядитися своєю власністю він позбавлений можливості відповідачем, то можливо це вирішити лише шляхом стягнення грошової компенсації вартості його частки майна в судовому порядку. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя та виконання закону, який був би настільки ж ефективний, за цих обставин не існує.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Позивач вважає невизначеність з цим протиправною, порушені його права та закон, так як він не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм рухомим майном. Звернувся до відповідача з цим питанням, але отримав відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Просив задовольнивши позов у повному обсязі.

Суд вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом в судовому засіданні встановлено, що дійсно що 08 серпня 2008 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_8 зареєстрували шлюб у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 558. Від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну неповнолітню дитину: сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Перебуваючи у шлюбі, вказаним подружжям 02 вересня 2008 року за спільні кошти було придбано транспортний засіб марки «MERSEDES-BENZ ML 55», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, який було зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_4 ..

Згодом стосунки в сім?ї погіршились, стали виникати конфлікти, сім?я розпалась, відповідачка звернулася до суду з позовом про розлучення і рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12 вересня 2011 року їх шлюб було розірвано. Рішення набрало законної сили. Питання утримання і виховання спільної дитини, майна не вирішувалося, оскільки на той час спору з приводу цього не було. Автомобіль залишився у відповідачки.

Згодом позивач дізнався, що реалізація вказаного транспортного засобу була здійснена відповідачем без згоди позивача.

Позивач звернувся за правничою допомогою до адвоката. За результатами такого звернення сторонами укладено договір про надання правничої допомоги. З ході виконання договору, уповноваженим представником позивача, на офіційну юридичну адресу Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області було направлено адвокатський запит з метою отримання підтверджуючої інформації з Єдиного державного реєстру транспортних засобів та належним чином завірених документів, на підставі яких було здійснено відповідні реєстраційні дії щодо транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску.

Відповіддю на адвокатський запит № 31/29/14/267-аз/10-2024-258-2024 від 22 липня 2024 року повідомлено, що згідно з Єдиним держаним реєстром транспортних засобів автомобіль марки «MERSEDES-BENZ ML 55», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_2 , 20 вересня 2008 року на підставі біржової угоди № 317054 від 02 вересня 2008 року, Кредит ВАТ КБ «Надра», зареєстровано за ОСОБА_4 , 09 січня 2014 року вищевказаний транспортний засіб знято з обліку для реалізації.

13 березня 2014 року Дніпропетровським ВРЕР-2 на підставі довідки-рахунку серії НОМЕР_3 від 13 березня 2012 року (ПП ОСОБА_5 ) вищевказаний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_6 .

Вказані обставини підтвердив опитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 ..

Таким чином, з боку відповідача вчинено дії щодо протиправного відчуження майна та приховування від позивача доходу від продажу спільного майна сторін, а саме автомобіля марки «MERSEDES-BENZ ML 55» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, який був відчужений відповідачем ОСОБА_3 без згоди позивача ОСОБА_1 . В свою чергу, жодних грошових коштів від протиправного відчуження відповідачем від вищевказаного спільного майна подружжя позивач не отримав.

З метою встановлення дійсної ринкової вартості автомобіля, на замовлення позивача, було проведено експертизу, яка складена судовим експертом Пилипенко Олександром Степановичем (свідоцтво № 1062 від 27 листопада 2006 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України). Відповіддю № 74С24 на запит про середню ринкову ціну транспортного запиту від 22 липня 2024 року середня по Україні ціна продажу транспортного засобу, який був у використанні, «MERSEDES-BENZ ML 55», 2007 року випуску, об`єм двигуна 5461 см3, становить 420 310 грн..

Отже, стягненню з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_1 підлягає грошова компенсація у праві спільної сумісної власності на майно: транспортний засіб «MERSEDES-BENZ ML 55» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску (відчужений ОСОБА_2 без згоди позивача) в розмірі 1/2 частини середньої ринкової вартості даного транспортного засобу, що складає 210 155.00 грн..

За статтею 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів - із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до частин першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частин першої статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до статті 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю ми. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників днину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини 2 статті 183 Цивільного кодексу України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України у справі №125/2157/19 сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувана, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі.

Позивач вжив всіх можливих заходів для доведення дійсної вартості спірного автомобіля та виконав свій процесуальний обов`язок доказування - надав суду докази, що з підтверджують середньостатистичну ринкову вартість подібного за своїми технічними характеристиками автомобіля, адже саме ринкова вартість автомобіля, вказана у висновку експерта-товарознавця підлягає врахуванню під час визначення належного розміру компенсації за належну частки у спільному майні подружжя. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі №402/849/18 (провадження № 61- :з 19), від 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21 (провадження № 61-12736св22).

Предметом цього спору є майно, яке було придбано позивачем та відповідачем в період перебування у шлюбі. Маючи на меті припинення права спільної сумісної власності та встановлення режиму особистої власності щодо зазначеного в позові рухомого майна, керуючись при цьому принципом добровільності визначення способів поділу спільного майна подружжя, сторони фактично не дійшли згоди про його поділ, з урахуванням особистого внеску кожного у придбання майна.

Отже, позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та фактично визнати зазначене майно їх спільною сумісною власністю, поділити його, а оскільки в натурі це зробити неможливо і спільний автомобіль відповідачкою відчужений, то необхідно стягнути з неї вартість частки позивача. В добровільному порядку домовитися про вказане відповідач відмовляється. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя та виконання договору, який був би настільки ж ефективний, на думку позивача, за цих обставин не існує. Позивач вважає невизначеність з цим протиправною, порушені його права та закон, так як він не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм рухомим майном. Звернувся до відповідача з цим питанням, але отримав відмову.

Суд погоджується з такою позицією і вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 Цивільного кодексу України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, а законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Відповідачка не спростувала презумпцію спільності права власності на вказане майно, не надала належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що майно, яке є предметом спору, придбане за лише за її власні кошті та належить лише їй.

Матеріали справи підтверджують отримання доходу кожного з подружжя у період шлюбу та до укладення договорів купівлі-продажу спірного майна (через біржу): пояснення, не оспорення цього факту, визнання його спільним. Таким чином, оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя ОСОБА_2 не спростувала, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за її особисті кошти, доводи позивача про належність і йому спірного майна на праві спільної сумісної власності беззаперечні.

Згідно п. 1, 2 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, для ухвалення рішення у цивільній справі суд має встановити, зокрема, чи мали місце і обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також фактичні дані, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

З вищенаведеного вбачається, що позовні вимоги позивача базуються на обставинах, які підтверджені або які існували.

Отже, суд може погодитися з позицією позивача.

Встановивши вказані обставини справи, а також керуючись вказаними нормами права, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Крім того, норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а й при його відчуженні розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (постанова і Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18). Разом з тим, з захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Зазначене не тільки забезпечує права одного з подружжя, а й обмежує права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження . Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя на відчуження подружнього майна.

Представник відповідача посилається на той факт, що позивачем не надається копія договору купівлі-продажу спірного автомобіля. Однак, загальновідомим є й той факт, що ОСОБА_1 не був стороною вказаного договору, відповідно такий договір наявний у сторін, а саме у відповідачки як у особи, на чиє ім`я був зареєстрований транспортний засіб, яка відчужувала автомобіль, чиє ім`я було при знятті автомобіля з реєстрації у Регіональному сервісному центрі ГСЦ МВС у Дніпропетровській області. З відповіді останнього, термін зберігання запитуваних документів, на підставі яких відбулася перереєстрація вказаного транспортного засобу, складає 3 роки. Відповідно, такий строк вже закінчився, а тому витребувати такі у розпорядника даної інформації неможливо. Знищення останнім вказаних документів згідно із строками зберігання документів, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 10 січня 2014 року.

Вартість спірного автомобіля має бути встановлена виходячи з дійсної вартості його на час розгляду справи. Відповідно, за клопотанням позивача на вимогу чинного законодавства України й була проведена експертиза, яка не потребує огляду автомобіля чи його наявності. Відповідачем або його представником зворотних доказів до суду, які б вказували на той факт, що ОСОБА_2 не була відчужувачем вказаного транспортного засобу або відповідно, стороною договору, на який посилається представник останньої - не надано. Отже, у випадку відчуження автомобіля одним із подружжя проти волі без іншого з подружжя, останній має право на грошову компенсацію вартості відчуженого автомобіля, виходячи з дійсної ринкової вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна. Відповідна правова позиція зазначена, зокрема, в Постанові Верховного Суду у складі колегії третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 серпня 2022 року по справі № 545.2396.20 (провадження № 61-4894св22).

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі в іншого подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 2023 року у справі № 127/21002/21 (провадження № 61-5340св23), від 24 травня 2023 року з 278/2482/21 (провадження № 61-12736св22).

Стосовно зазначеного стороною відповідача пропуску строку позовної давності, суд вважає вказане помилковим, оскільки такий строк починає діяти з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Позивач же про відчуження спільного з відповідачкою автомобіля не знав тривалий час, відповідачка його про це не повідомляла; при розлученні це питання не вирішувалося і на той час спору не було, до речі в обох з подружжя, а не тільки в позивача; довідався він про це лише в 2024 році і з цього часу зрозумів про своє порушене право, звернувся до адвоката за правовою допомогою. Порядок відчуження та переоформлення відповідачкою спірного автомобіля (довіреності, біржа, відтермінована реєстрація, не повідомлення про це позивача і інш.) фактично свідчить намагання спростити і приховати від позивача вказані дії по відчуженню автомобіля, що також свідчить про необізнаність позивача з цього питання.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Крім того, з урахуванням закріплених в пункті 6 статті З ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 Цивільного кодексу України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 13 січня 2016 року в справі № 6-2925цс16 та Верховним Судом в постанові від 06 лютого 2018 року в справі №201/1567/14-ц.

В зв`язку з зазначеним суд звертає увагу і на наступне: саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Стосовно обраного позивачем способу захисту прав - застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати

Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, провадження №

14-651цс18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування

конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Згідно із статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких грунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно положення частини другої статті 13 Цивільного Кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року по справі №711/2302/18 та від 12 червня 2019 року по справі №595/324/17.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги не погодження відповідача з позовними вимогами, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені.

При таких обставинах суд вважає можливим позов задовольнити і стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у праві спільної сумісної власності на майно транспортний засіб «Мерседес Бенц МЛ 55», 2007 року випуску, об?єм двигуна 5461 см. куб. в розмірі 1/2 частини середньої ринкової вартості даного транспортного засобу в сумі 210 155 грн., а також стягнути з відповідача на користь позивача сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 2 101 грн. 55 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 5 000 грн., а всього 7 101 грн. 55 коп..

Таким чином вимоги позовної заяви про про стягнення грошової компенсації в рахунок виплати вартості частки в об?єкті спільної сумісної власності подружжя в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 316, 321, 328, 331, 365, 368, 372, 392 ЦК України, ст. 17, 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71, 74 СК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , грошову компенсацію у праві спільної сумісної власності на майно транспортний засіб «Мерседес Бенц МЛ 55», 2007 року випуску, об?єм двигуна 5461 см.куб. в розмірі 1/2 частини середньої ринкової вартості даного транспортного засобу в сумі 210 155 грн..

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 2 101 грн. 55 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 5 000 грн., а всього 7 101 грн. 55 коп..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 14 серпня 2025 року.

Суддя