Справа № 523/9853/25
Провадження №2/523/4787/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" серпня 2025 р. м.Одеса

Пересипський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.,

за участю секретаря Березніченко В.Є.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини доходу,

ВСТАНОВИВ

Представник ОСОБА_1 - адвоката Попова Т.С. звернулася до суду через «Електронний суд» з позовною заявою в якій просить стягнути з Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія» на користь позивача:

нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 68376,00грн.;

компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 8 774,53грн.;

судові витрати, зокрема витрати на правничу допомогу в розмірі 20 500,00грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 22.06.2011р. перебуває у трудових відносинах з ДП «Український дитячий центр «Молода гвардія». Водночас, відповідач здійснивши нарахування по заробітній платі за період з 01.01.2023р. по 01.04.2025р. не здійснив її виплату на суму 68376,00грн. чим, на думку позивача, були порушені її права, як працівника. За розрахунками позивача, з урахуванням невчасної виплати заробітної плати відповідач повинен сплатити компенсацію втрати частини доходів в сумі 8774,53грн. від суми боргу по заробітній платі.

Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.

Ухвалою судді Пересипського районного суду м. Одеси від 04.06.2025р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін яку скеровано за місцезнаходженням відповідача. яка 28.06.2025 року повернута до суду з позначкою «за відсутністю адресата за вказаною адресою».

У визначений судом строк відповідно до статей 191, 278 ЦПК України, від представника відповідача надійшов відзив на позовну в якому представник просить частково задовольнити позовні вимоги, а саме стягнувши з відповідача нараховану, але невиплачену заробітну плату в розмірі 68376,00грн. В частині стягнення компенсації втрати частини доходів в сумі 8774,53грн. просить відмовити посилаючись на їх передчасність та безпідставність. Крім цього, представник просить зменшити понесені позивачем витрати на правничу допомогу до 2000,00грн., посилаючись на необґрунтованість, не співмірність та завищення розміру наданих послуг.

Від представника позивача 07.07.2025р. до суду найшла відповідь на відзив, в якому вказує на помилковість висновків представника відповідача про безпідставність вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів. Просить відхилити заяву про зменшення розміру понесених витрат на правничу допомогу вказуючи на фіксований розмір для виплати адвокатського гонорару при наданні послуг клієнту.

Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов такого висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч.3 ст.12, ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі регулюються Кодексом законів про працю України (КЗпП України), Законом України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР,

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто і не має права передоручати її виконання іншій особі, за винятком випадків, передбачених законодавством. Працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір (ст.ст.30,139 КЗпП).

За приписами частини першої другої статті 94 КЗпП України, статті 1 Закону України № 108/95-ВР заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до ст.29 Закону України № 108/95-ВР при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством.

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно до статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині другій стані 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою потрібно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. Водночас право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести нарахування та виплатити всіх сум, що належать працівникові за відпрацьований час, як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і Кодексу Законів про працю в Україні. Невиконання такого обов`язку є порушенням гарантованих Конституцією та законами трудових прав та охоронюваних законом інтересів працівника, які підлягають захисту в судовому порядку.

Так, матеріалами справи встановлено, що наказом №98-к від 22.06.2011р. ОСОБА_1 прийнята на роботу до Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія», на посаду двірника, яку згодом наказом № 137/к/тр від 03.10.2022р. переведено на посаду майстра зеленого будівництва, з 04.10.2022р.

На вказаній посаді ОСОБА_1 працює по теперішній час.

В той же час, в порушення статті 115 КЗпП України, частини першої статті 94 КЗпП України, ОСОБА_1 була нарахована, втім не виплачена заробітна плата за період з 01.01.2023р. по 01.04.2025р. на загальну суму 68376,0грн. Факт нарахування та невиплата заробітної плати у розмірі зазначеному вище підтверджується довідкою, виданою відповідачем за № 38 від 31.03.2025р., а також визнається представником відповідача у відзиві на позовну заяву.

Зважаючи на викладене, враховуючи невиконання з боку відповідача вимог КЗпП України та Закону України «Про оплату правці», в частині проведення повного розрахунку за відпрацьований час, а також приймаючи до уваги визнання відповідачем в цій частині позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі в розмірі 68 376,00грн.

Посилання представника відповідача у відзиві на позовну про те, що підприємство наразі не функціонує, не має власних джерел доходу та на час призупинило діяльність всі витрати, у тому числі видатки на заробітну плату здійснюються за рахунок Міністерства соціальної політики України, не спростовують обов`язку підприємства здійснювати повний розрахунок по взятим на себе трудовим зобов`язанням.

Щодо підстав для стягнення боргу за заробітною платою з урахуванням компенсації.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі статтями 3, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до пункту 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок № 159) компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення).

Відповідно до пункту 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця.

Оскільки ОСОБА_1 не виплачена заробітна плата за період з 01.01.2023р. по 01.04.2025р. на загальну суму 68376,0грн., що знайшло своє підтвердження під час розгляду даної справи, зазначена позивачем сума підлягає компенсації відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та статті 34 Закону України «Про оплату праці».

Отже, з Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія» на користь позивача підлягає стягненню компенсація втрати частини доходів за період 01.01.2023р. по 01.04.2025р., тобто за період визначений позивачем у позовній заяві, з урахуванням принципу диспозитивності, оскільки доказів виплати заборгованості за заробітною платою матеріали справи не містять.

Суд погоджується з наданим та розрахованим позивачем розміром компенсації втрати частини доходів за вказаний вище період на загальну суму 8 774,53грн., який враховує суми щомісячних заборгованостей по заробітній платі, їхній період, величина приросту індексу споживчих цін за вказаний період.

Водночас, згідно принципу змагальності, відповідач, заперечуючи проти правильності проведеного розрахунку не наводить контррозрахунку, який би спростовував розмір та правильність проведеного позивачем розрахунку.

Не заслуговують на уваги та відхиляються судом посилання представника відповідача про передчасність звернення ОСОБА_1 до суду з позовною заявою про стягнення компенсації втрати частини доходів, з огляду на те, що Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» зобов`язує роботодавця здійснювати відповідну компенсацію у випадку порушення строків виплати заробітної плати. Загальний аналіз норм вказаного Закону за своїм змістом надає право робітнику на захист його порушених прав в судовому порядку. При цьому вирішення питання стягнення компенсації втрати частини доходів в судовому порядку полягає у доведеності позивачем та встановлення судом факту затримки виплати заробітної плати на один і більше календарних місяців, що і було встановлено судом під час розгляду даної справи, а не сам факт такої виплати з наступним зверненням робітника для отримання компенсації.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 указаного Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічні висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 29.10.2020 у справі № 0840/3175/18(пр/280/36/18).

Враховуючи викладене, суд дійшов переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині і стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в розмірі 68 376,00грн., а також компенсації втрати частини грошових доходів в розмірі 8 774,53грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України пропорційно розміру задоволеним позовним вимогам суд стягує з Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія» судовий збір на користь держави у розмірі 1211,20грн. за позовні вимоги про стягнення заробітної плати та компенсації втрати частини доходів.

Щодо стягнення правничої допомоги до суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України.

Зокрема, частиною другою вказаної статті встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Представник відповідач на виконання означеної норми направив до суду заперечення в яких просить зменшити витрати на оплату правничої допомоги адвоката позивача посилаючись на те, що заявлена сума гонорару у розмірі 20 500,00грн. є завищеною та такою, що не відповідає принципу розумності, справедливості та пропорційності з урахуванням не співмірності з характером, обсягом та складністю наданих послуг. Позивачем не наданий детальний опис наданих послуг, що є підставою для відмові у стягненні таких. На думку представника відповідача витрати на правничу допомогу зводяться до підготовки типової позовної заяви, що є ідентичною із заявами у трьох аналогічних справах, які перебувають на розгляді в Пересипському районному суді м. Одеси. Представник вважає, що пропорційним розміром правничої допомоги є 2000,00грн.

Як убачається з матеріалів справи представником позивача Поповою Т.С. на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано: договір про надання професійної правничої допомоги від 10.04.2025 №06/25; додаткова угода № про надання послуг №06/25 від 10.04.2025р.

Так, за умовами договору та додаткової угоди сторони дійшли згоди про визначення гонорару адвоката у даній справі в розмірі 20 500,00грн. При цьому п.3.2. договору № 06/25 сторонами визначено, критерії визначення розміру гонорару серед інших передбачений обсяг і час роботи, що потрібний для належного виконання доручення.

У своїх заперечення проти заяви представника відповідача, представник позивача вказує, що складені та підготовлені представником матеріали у даній справ вже свідчать про факт надання відповідних послуг, необхідних для виконання предмету договору, зокрема складання правової позиції, детальний розрахунок нарахованої заробітної плати, виплаченої частинами та залишок заборгованості, розрахунок компенсації.

Оцінюючи зміст приписів частини третьої статті 137 та частини третьої статті 141 ЦПК України суд вважає, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Саме лише не зазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Таким чином, з урахування заперечень представника відповідача, суд вважає, що розмір заявлених витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню з огляду на те, що у даній категорії цивільних справ існує усталена судова практика, яка не потребує від адвоката необхідності у додатковому аналізі трудового законодавства при складанні позовної заяви для звернення до суду. Складність у даній справі виникла виключно при проведені детального розрахунку заборгованості щодо компенсації втрати частини заробітку, яка заслуговує на увагу. Водночас, суд також приймає до уваги, що розгляд справи був проведений у спрощеному провадженні без виклику сторін, що не потребувало від адвоката з`являтися до судових засідань. Крім того, суд вважає, розмір заявленої правничої допомоги (20500,00грн.) цілком неспівмірним із заявленою ціною позову (77150,53грн.)

Зважаючи на викладене, суд вважає, що сума правничої допомоги, з урахуванням сталої судової практики по даній категорії справ, а також необхідних процесуальних дій, вчинених адвокатом позивача, є надмірною, яка не може вважатися розумною. Відтак, не можна вважати виправданим складання і подання до суду позовної заяви про стягнення заборгованості по заробітній платі на суму 25000,00грн.

Беручи до уваги обсяг та час необхідний для виконання адвокатом, яка надавала професійну правничу допомогу, робіт, що полягали у підготовці та поданні до суду позовної заяви, обсягу позовної, підготовки позовної заяви та її подання до суду, з урахуванням поведінки відповідача, який частково визнав позовні вимоги, суд дійшов висновку про необхідність зменшення таких витрат до 7715,53 грн., як 10 % від заявленої ціни позову.

Витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7715,53грн. суд вважає співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору.

З огляду на викладене, виходячи з конкретних обставин справи та виконаної адвокатом роботи, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7715,53грн.

Керуючись статтями ст. ст.12,13,76,82,259, 263-265,268 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини доходу задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія» на користь ОСОБА_1 заборгованість з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 68 376,00грн. (без урахування обов`язкових платежів та податків), компенсацію втрати частини грошових доходів в розмірі 8774,53грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 7715,53 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія» на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20грн.

Учасники справи:

Позивач:

ОСОБА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 , зареєстрована: АДРЕСА_1 .

Відповідач:

Державне підприємство «Український дитячий центр «Молода гвардія», , місцезнаходження: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, буд.172.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено 11 серпня 2025р.

Суддя