справа № 695/2335/21 головуючий у суді І інстанції Мальцева Д.О.
провадження № 22-ц/824/9115/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» в особі ліквідатора - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Фонд гарантування фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору приватний нотаріус Золотоніського міського нотаріального округу Співак М.А., про визнання права власності у порядку спадкування на грошові кошти, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПуАТ «Банк Михайлівський» в особі ліквідатора - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору приватний нотаріус Золотоніського міського нотаріального округу Співак М.А., про визнання права власності у порядку спадкування на грошові кошти, зобов`язання вчинити дії, у якому, з урахуванням уточненої позовної заяви від 15 травня 2024 року, остаточно просила:

- визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на грошові кошти банківського вкладу в сумі 50 000,00 грн, які були перераховані 19 травня 2016 року ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» за призначенням платежу «Повернення коштів по договору №980-021-000182088 від 27 січня 2016 року» на рахунок № НОМЕР_1 у ПАТ «Банк Михайлівський», який відкритий на ім`я спадкодавця - ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб надати приватному нотаріусу Золотоніського міського нотаріального округу Співак М.А. письмові відомості про наявність на рахунку № НОМЕР_1 відкритому в ПАТ «Банк Михайлівський», що належить спадкодавцю ОСОБА_2 коштів банківського вкладу останнього в сумі 50 000,00 грн.;

- зобов`язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» подати до Переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, відомості щодо включення гр. ОСОБА_1 , як спадкоємця на вклад ОСОБА_2 , яка має право на відшкодування коштів в сумі 50 000, 00 грн за вкладами в ПАТ «Банк Михайлівський» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за рахунком № НОМЕР_1 , в порядку спадкування за законом;

- зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб здійснити фактичну виплату ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті вкладника - ОСОБА_2 , гарантованої суми відшкодування в сумі 50 000,00 грн. на підставі даних про рахунок вкладника ОСОБА_2 № НОМЕР_1 , який був відкритий у ПАТ «Банк Михайлівський».

- стягнути з відповідачів сплачену позивачем суму витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн. пропорційно сумі задоволених позовних вимог, а також судовий збір в сумі 3 632,00 грн.;

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті свого батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

12 червня 2020 року позивачка звернулась до приватного нотаріуса Золотоніської міської нотаріальної контори Співак М.А. про оформлення спадщини після смерті свого батька - ОСОБА_2 у зв`язку з чим нотаріусом було зареєстровано спадкову справу.

В ході оформлення спадщини, з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, приватному нотаріусу Співак М.А. позивачем надано оригінали документів на грошовий вклад свого покійного батька ОСОБА_2 в сумі 50 000,00 грн. та відкритий у ПАТ «Банк Михайлівський» рахунок за № НОМЕР_1 .

З метою отримання підтвердження щодо наявності належних спадкодавцю коштів в сумі 50 000,00 грн. на рахунках ПАТ «Банк Михайлівський» приватний нотаріус Співак М.А. звернулась 26 серпня 2020 року до уповноваженої особи ПАТ «Банк Михайлівський» із відповідним запитом за №275/01-16, в якому просила надати відомості про наявність грошових коштів та заповідальних розпоряджень на них, дату відкриття рахунків, суми грошових вкладів та залишок коштів на рахунках на ім`я ОСОБА_2 .

Разом з тим, 17 березня 2021 року приватний нотаріус Золотоніського міського нотаріального округу Співак М.А. винесла постанову №48/02-14 про відмову у вчиненні нотаріальної дії (щодо видачі свідоцтва про права на банківський вклад в сумі 50 000,00 грн.). В даній постанові приватний нотаріус вказує підстави відмови у видачі свідоцтва, а саме: факт письмового звернення (запит нотаріуса №275/01-16 від 26 серпня 2020 року) до ПАТ «Банк Михайлівський», м. Київ бульв. Шевченка, 35, про надання підтверджуючих даних щодо грошових коштів на ім`я померлого ОСОБА_2 та зареєстровану належним чином 02 жовтня 2020 року відповідь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. В наданій відповіді значиться інформація про розпочату процедуру ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський», а інформація про належність грошових коштів померлому - відсутня. Інших документів, які б підтверджували (посвідчували) право власності померлого батька на грошові вклади у позивача немає, і тому надати їх нотаріусу для видачі свідоцтва про право спадщину - позивач не може. Крім того, в наявній у матеріалах спадкової справи довідці Ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» від 03 жовтня 2016 року виданій на ім`я ОСОБА_2 , вказано, що зарахуванням коштів на рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_1 з ТОВ «Інвестиційно розрахунковий центр» НОМЕР_6 в сумі 50 000,00 грн., що відображене в даній інформаційній довідці є нікчемним правочином в силу положень ст. 215 ЦК України та п.7-9 ч.3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Отже як вбачається з наданої відповіді та оскільки доступу до банківських реєстрів та/чи баз даних у нотаріуса немає і тому ніякого іншого документу, крім письмового підтвердження банківських установ - бути не може, приватний нотаріус Золотоніського міського нотаріального округу Співак М.А. винесла постанову №48/02-14 про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Окрім того, як зазначає позивач, в ході оформлення спадщини із документів наданих ФГВФО на запит приватного нотаріуса, позивачем було з`ясовано, що 03 жовтня 2016 року ліквідацією ПАТ «Банк Михайлівський» було прийнято повідомлення за №19979/1 про визнання нікчемним правочину переказ коштів здійснений ТОВ «Інвестиційний-розрахунковий центр» 19 червня 2016 року в сумі 50 000,00 грн. з призначенням «Повернення коштів по договору №980-21-000182088 від 27 січня 2016 року» на рахунок № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_2 . Вказане повідомлення відповідач-1 не направляв на адресу позивача засобами поштової кореспонденції та не повідомив спадкодавця ОСОБА_2 з приводу «списання» таким чином його коштів у розмірі 50 000,00 грн., коштів останній на законних підставах розмістив на рахунку ПАТ «Банк Михайлівський».

На письмове прохання позивача стосовно виплати їй грошової суми банківського вкладу Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було надано письмову відповідь за №57-036-9274/21 від 07 липня 2021 року, в якій вказано, що Фонд здійснює виплати вкладникам відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». У відповідності до статті 27 Закону уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку визначає розрахункові суми та складає перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, та надає його до Фонду. В переліку, що був переданий до Фонду уповноваженою особою на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський», інформація про вклади ОСОБА_2 присутня із визначеною сумою у розмірі 3 691,97 грн., яка відповідно до звітів банків-агентів Фонду, була виплачена 09 серпня 2016 року через мережу відділень АТ «Правекс-Банк». Додаткова інформація до Переліку за вкладами ПАТ «Банк Михайлівський» ОСОБА_2 до Фонду не надавалась, а також як вбачається з наданої копії договору від 27 січня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Інвестиційний-розрахунковий центр» без участі банку ПАТ «Банк Михайлівський» як повіреного.

Таким чином, у зв`язку неможливістю отримання в порядку спадкування грошових коштів банківського вкладу, позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

19 січня 2024 року на адресу суду від відповідача ПуАТ «Банк Михайлівський» в особі ліквідатора - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшов відзив на позовну заяву.

Вказав, що у ПАТ «Банк Михайлівський» розпочато процедуру ліквідації, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Передумовою включення фізичної особи, яку прирівняно до вкладника і кошти якої прирівняно до вкладу до загального реєстру вкладників неплатоспроможного банку, є наявність укладеного договору з небанківською фінансовою установою через банк, що виступив повіреним за відповідним договором.

За договором №980-21-000182088 від 27 січня 2016 року кошти ОСОБА_2 були залучені ТОВ «ІРЦ» як позика з подальшим поверненням їх на рахунок позикодавця.

Проте такий договір не містить печатки та підпису банку, у правовідносинах банк не діяв як повірений.

На момент проведення транзакцій по рахунку ОСОБА_2 ТОВ «ІРЦ» не мало у своєму розпорядженні достатньої кількості залишку коштів для проведення розрахунків за договором №980-21-000182088 від 27 січня 2016 року. Набуття товариством у розпорядження коштів ПАТ «Банк Михайлівський» здійснено на підставі нікчемних договорів в порушення вимог діючого законодавства України та всупереч прямої заборони НБУ на укладення такого роду договорів.

Уповноваженою особою, з огляду на відсутність статусу вкладника у ОСОБА_2 , відповідна інформація не була включена до переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню, та, відповідна не була передана до Фонду для затвердження загального реєстру вкладників.

Дії уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку щодо невключення інформації про ОСОБА_2 до переліку рахунків вкладників, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів фонду, не оскаржувалися.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 12 березня 2025 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просила скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Підтримавши доводи позовної заяви, апелянтка вказала на хибність висновків суду першої інстанції та їх невідповідність фактичним обставинам справи.

Так, судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті свого батька ОСОБА_2 .

Зі змісту постанови приватного нотаріуса Золотоніського районного нотаріального округу Співак М.А. від 17 березня 2021 року слідує, що окрім ОСОБА_1 жодному іншому спадкоємця не відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо спадкового майна, оскільки ніхто більше не звертався із заявами про вступ у спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_2 .

Місцевий суд взагалі не досліджував та не вивчав постанову приватного нотаріуса Золотоніського районного нотаріального округу Співак М.А. №48/02-14 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, з якої можна встановити як місце відкриття спадщини, так і коло спадкоємців у даній справі, причини невидачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 та ін.

В ході судового розгляду судом першої інстанції жодного разу не було поставлено на вирішення питання про перевірку факту наявності інших спадкоємців у даній справі, судом не ставилися запитання стороні позивача, чи є інші особи, які б зверталися до приватного нотаріуса Співак М.А. про вступ у спадщину після смерті ОСОБА_2 .

Отже, на момент судового розгляду цивільного спору не існувало будь-якої іншої окрім позивачки фізичної особи, яка могла б претендувати на грошові кошти банківського вкладу спадкодавця ОСОБА_2 . До того ж під час підготовчого судового засідання у даній справі судом першої інстанції не ставилося на вирішення учасників судового процесу питання щодо необхідності у залученні до участі у справі інших зацікавлених осіб (в разі якщо такі дійсно мали претензії на спадкове майно - кошти банківського вкладу).

Суд першої інстанції не ставив в ході судового процесу під сумнів доводи ОСОБА_1 , що вона є єдиним спадкоємцем та не перевіряв відомості, які були викладені в постанові приватного нотаріуса Співак М.А. від 17 березня 2021 року (шляхом витребування матеріалів спадкової справи для дослідження в судовому процесі).

Судом першої інстанції залишено поза увагою та не враховано під час прийняття оскаржуваного судового рішення факт відсутності заперечень з боку відповідачів щодо участі у справі ОСОБА_1 як єдиної можливої спадкоємиці після смерті вкладника ПАТ «Банк Михайлівський» ОСОБА_2 .

Виключно із-за відмови Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у підтвердженні факту наявності у спадкодавця ОСОБА_2 коштів грошового вкладу на рахунку відповідача-1 НОМЕР_1 та надання приватному нотаріусу Співак М.А. відомостей про визнання нікчемним правочину щодо зарахування коштів ОСОБА_2 на вказаний рахунок в сумі 50000,00 грн. (а не у зв`язку з гіпотетичним існуванням інших спадкоємців), нотаріус не змогла оформити на єдиного спадкоємця в особі позивача свідоцтва про право на спадщину на банківський вклад.

Крім того, в ході оформлення спадщини із документів наданих ФГВФО на запит приватного нотаріуса з`ясувалося, що 03 жовтня 2016 року Ліквідацією ПАТ «Банк Михайлівський» було прийнято повідомлення за №19979/1 про визнання нікчемним правочином переказ коштів здійснений ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» 19 червня 2016 року в сумі 50 000,00 грн. з призначенням «Повернення коштів по договору №980-021-000182088 від 27.01.2016» на рахунок № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_2 . Наведеного повідомлення відповідач-1 не направляв на адресу позивача засобами поштової кореспонденції та не ставив спадкодавця ОСОБА_2 до відома з приводу «списання» таким чином його коштів в розмірі 50 000,00 грн., які останній на законних підставах розмістив на рахунку ПАТ «Банк Михайлівський».

Отже, за життя спадкодавця ОСОБА_2 та після його смерті відповідачі не виконали жодних дій стосовно включення спадкодавця до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами ПАТ «Банк Михайлівський» (рахунок № НОМЕР_1 на суму 50 000,00 грн.) за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Дії відповідачів стосовно визнання правочину про переказу грошових коштів нікчемним та не включення ОСОБА_2 до переліку вкладників ПАТ «Банк Михайлівський», які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду, на думку позивача, є незаконними та такими, що порушують вимоги чинного законодавства.

Суд першої інстанції не врахував, що у зв`язку із законодавчими змінами спадкодавець ОСОБА_2 може бути прирівняними до вкладника та мати право на відшкодування за вкладом з моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг».

Отже, віднесення операцій з перерахування коштів на рахунок ОСОБА_2 до нікчемних не вплинуло на обов`язок Уповноваженої особи включити відомості стосовно позивача до Переліку рахунків вкладників, передбаченого ст.27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки позивач може бути прирівняний до вкладників ПАТ «Банк Михайлівський».

Враховуючи, що на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у ПАТ «Банк Михайлівський», ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» 19 травня 2016 року перерахувало кошти у сумі 50 000,00 грн., спадкоємцем яких за законом є позивачка, тож, остання є також вкладником у розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів Фізичних осіб».

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» в особі ліквідатора - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Фонд гарантування фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору приватний нотаріус Золотоніського міського нотаріального округу Співак М.А., про визнання права власності у порядку спадкування на грошові кошти, зобов`язання вчинити дії, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

06 травня 2025 року представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Фонд гарантування фізичних осіб - Линник Я.В. подав відзив на апеляційну скаргу у якому заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 травня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Пилипенко Ростислав Борисович доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

У судовому засіданні представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Фонд гарантування фізичних осіб - Линник Ярослав Володимирович заперечив проти доводів апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 27 січня 2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ІРЦ» укладено договір №980-021-000182088, за яким ОСОБА_2 передає ТОВ «ІРЦ» грошові кошти, а останнє зобов`язується повернути кошти та виплатити проценти. Сума вкладу - 50 000,00 грн, днем надання коштів вважається день їх зарахування на поточний рахунок ТОВ «ІРЦ».

У пункті 6, 7 ст. 1 Договору визначено рахунки, на які підлягає поверненню сума процентів та вкладу, а саме ТОВ «ІРЦ» № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 у ПАТ «Банк Михайлівський».

Договір підписано Пономаренком Ю.В. та представником ТОВ «ІРЦ».

Відповідно до квитанції від 27 січня 2016 року ОСОБА_2 перерахував ТОВ «ІРЦ» 50 000,00 грн з призначенням платежу «переказ коштів згідно договору №980-021-000182088 від 27.01.2016».

Відповідно до довідки про стан рахунку НОМЕР_1, станом на 19 травня 2016 року на рахунку обліковувалося 50 000,00 грн.

Також, 27 січня 2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_2 укладено договір №980-021-000003500 банківського рахунку «Поточний рахунок для обслуговування строкового вкладу (депозиту)».

За умовами цього договору банк відкрив ОСОБА_2 поточний рахунок у гривні № НОМЕР_3 для зберігання грошей клієнта та його розрахунково-касове обслуговування за допомогою платіжних інструментів.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 24 грудня 2019 року Золотоніським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області.

12 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Золотоніської міської нотаріальної контори Співак М.А. про оформлення спадщини після смерті свого батька - ОСОБА_2 у зв`язку з чим нотаріусом було зареєстровано спадкову справу (витяг №60535387 від 12 травня 2020 року).

12 червня 2020 року приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Співак М.А. на підставі заяви про прийняття спадщини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , заведено спадкову справу №34/2020 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_2 , останнє місце проживання якого було: АДРЕСА_1 , (номер у Спадковому реєстрі 65958193).

17 березня 2021 року приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Співак М.А. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, підстави відмови у видачі свідоцтва приватним нотаріусом є факт письмового звернення (запит нотаріуса №275/01-16 від 26 серпня 2020 року) до ПАТ «Банк Михайлівський», м. Київ бульв. Шевченка, 35, про надання підтверджуючих даних щодо грошових коштів на ім`я померлого ОСОБА_2 та зареєстровану належним чином 02 жовтня 2020 року відповідь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. В наданій відповіді значиться інформація про розпочату процедуру ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський», а інформація про належність грошових коштів померлому - відсутня. Інших документів, які б підтверджували (посвідчували) право власності померлого батька на грошові вклади у позивача немає, і тому надати їх нотаріусу для видачі свідоцтва про право спадщину - позивач не може. Крім того, в наявній у матеріалах спадкової справи довідці Ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» від 03 жовтня 2016 року, виданій на ім`я ОСОБА_2 , вказано, що зарахуванням коштів на рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_1 з ТОВ «Інвестиційно розрахунковий центр» НОМЕР_6 в сумі 50 000,00 грн., що відображене в даній інформаційній довідці є нікчемним правочином в силу положень ст. 215 Цивільного кодексу України та п.7-9 ч.3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Як зазначає позивач, відмова Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у підтвердженні факту наявності у спадкодавця ОСОБА_2 коштів грошового вкладу на рахунку НОМЕР_1 та надання приватному нотаріусу Співак М.А. відомостей про визнання нікчемним правочину щодо зарахування коштів ОСОБА_2 на вказаний рахунок в сумі 50 000, 00 грн. позбавляє нотаріуса можливості оформити на спадкоємця свідоцтво про право на спадщину на банківський вклад.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав не доведеним належними та допустимими доказами, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У зв`язку з цим суд позбавлений можливості встановити місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 512 ЦК України самостійною підставою заміни кредитора у зобов`язанні є правонаступництво.

За загальним правилом смерть однієї зі сторін зобов`язання не призводить до припинення зобов`язання. У зобов`язаннях, не пов`язаних з особою кредитора, відбувається перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Право на вклад входить до складу спадщини (частина друга статті 1228 ЦК України).

Стаття 1223 ЦК України передбачає, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно зі статтею 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

За приписами частини першої статті 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

Згідно з роз`ясненнями в пункті 23 постанови Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

За обставинами цієї справи 17 березня 2021 року приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Співак М.А. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом оскільки Фонд гарантування вкладів не підтвердив факт належності померлому грошових коштів по договору №980-021-000182088 від 27 січня 2016 року.

Отже, відповідачами оспорюється право позивачки на спадщину у вигляді вкладу на суму 50 000,00 грн по договору №980-021-000182088 від 27 січня 2016 року, який був укладений спадкодавцем ОСОБА_2 .

За інформацією з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17 березня 2021 року та Витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 12 червня 2020 року, спадкова справа після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 відкрита за заявою ОСОБА_1 .

Інформація про інших спадкоємців ОСОБА_2 відсутня, а тому висновок місцевого суду про недоведеність ОСОБА_1 , що вона є єдиним спадкоємцем після його смерті не ґрунтується на фактичних обставинах справи та додатково спростовується довідкою приватного нотаріуса Золотоніського міського нотаріального округу Черкаської області Співак М.А. від 18 лютого 2025 року.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені, зокрема Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон №4452-VІ).

Частиною першою статті 3 Закону №4452-VІ визначено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону №4452-VІ Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми, встановленої адміністративною радою Фонду на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000,00 грн. Фонд не відшкодовує кошти: передані банку в довірче управління; за вкладом у розмірі менше 10 гривень; за вкладом, підтвердженим ощадним (депозитним) сертифікатом на пред`явника.

Згідно із положеннями статті 27 Закону №4452-VІ Уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується, виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Інформація про вкладника в переліку вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства.

Протягом шести днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур`єр», «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої статті 26 цього Закону.

Гарантії Фонду є формою участі держави у системі гарантування вкладів фізичних осіб, передбаченою Законом №4452-VІ; для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися бюджетні кошти; рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодування сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження по виведенню з ринку неплатоспроможних банків (статті 2, 25 Закону №4452-VІ).

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що держава через відповідні фінансові та організаційні механізми бере активну участь та створює належні умови для функціонування відповідно до цього Закону системи гарантування вкладів фізичних осіб шляхом забезпечення фізичній особі, яка на момент прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, мала у такому банку вклад (від 10 грн), відшкодування суми коштів, зокрема, розміщених на цьому вкладі, включаючи нараховані відсотки, за рахунок коштів Фонду у межах суми, встановленої адміністративною радою Фонду, яка не може бути меншою 200 000,00 грн.

Отже, Закон №4452-VІ пов`язує можливість реалізації права на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами з настанням таких обставин: 1) прийняття Національним банком України рішення про віднесення відповідного банку до категорії неплатоспроможних (у разі, якщо на дату прийняття такого рішення дія договору банківського вкладу закінчилась) або рішення про відкликання банківської ліцензії; 2) наявність на дату віднесення банку до категорії неплатоспроможних у фізичної особи банківського вкладу за договором, укладеним до вказаної дати; 3) наявність на зазначеному банківському вкладі фізичної особи коштів разом з нарахованими відсотками на суму не менше 10 грн; 4) включення уповноваженою особою Фонду фізичної особи до переліку вкладників банку, які мають право на відшкодування суми коштів за вкладами, з визначенням конкретної суми відшкодування; 5) затвердження виконавчою дирекцією Фонду реєстрів вкладників, які мають право на відшкодування сум коштів за банківськими вкладами, відповідно до складеного уповноваженою особою Фонду переліку вкладників.

У свою чергу, відповідно до частини першої статті 34 Закону №4452-VІ Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, відповідно до пункту 16 частини першої статті 2 Закону №4452-VІ називається тимчасовою адміністрацією.

Відповідно до частини другої статті 34 Закону №4452-VІ не пізніше наступного робочого дня після початку тимчасової адміністрації Фонд розміщує інформацію про запровадження тимчасової адміністрації в банку на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет і не пізніше ніж через 10 днів публікує її в газетах «Урядовий кур`єр» або «Голос України».

Частинами третьою, п`ятою статті 34 Закону №4452-VІ також передбачено, що виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду. Уповноважена особа Фонду повинна відповідати вимогам, встановленим Фондом. Рішення про призначення уповноваженої особи Фонду доводиться Фондом до головного офісу банку та до кожного відокремленого підрозділу банку негайно.

Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону №4452-VІ з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

При цьому правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після початку процедури виведення Фондом банку з ринку, є нікчемними (частина третя статті 36 Закону №4452-VІ).

Закон №4452-VІ визначає порядок складання Уповноваженою особою Фонду переліку вкладників, які мають право на відшкодування сум коштів за банківськими вкладами, а також підстави та умови, за наявності яких відшкодування суми коштів за банківським вкладом фізичним особам за рахунок коштів Фонду не здійснюється.

Так, згідно із положеннями статей 37, 38 Закону №4452-VІ Фонд або його уповноважена особа наділені повноваженнями щодо виявлення факту нікчемності правочинів шляхом здійснення перевірки вчинених (укладених) банком правочинів протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банк, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою статті 38 цього Закону.

У цій справі листом від 03 жовтня 2016 року ПАТ «Банк Михайлівський» повідомив ОСОБА_2 про нікчемність правочину, а саме, що переказ коштів (транзакція), здійснений: ТОВ «ІРЦ» 19 травня 2016 року в сумі 144,81 грн з призначенням платежу «оплата процентів по договору №980-021-000182088 від 27.01.2016» на рахунок № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 ; ТОВ «ІРЦ» 19 травня 2016 року в сумі 50 000,00 грн з призначенням платежу «повернення коштів згідно з договором №980-021-000182088 від 27.01.2016» на рахунок № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 , є нікчемними.

У частині третій статті 38 Закону №4452-IV, якою врегульовано заходи щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків банку, визначено підстави, з яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За правилами частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Частина третя статті 38 Закону №4452-VІ містить перелік підстав, за наявності яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними.

При цьому Законом України від 16 липня 2015 року №629-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку» (далі - Закон №629-VIII), який набрав чинності 12 серпня 2015 року, частину третю статті 38 Закону №4452-IV доповнено пунктом 9, згідно із яким правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними у разі здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов`язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Разом із цим, з метою забезпечення захисту прав фізичних осіб, які були ошукані за посередництвом банків, вирішення питання щодо відшкодування їм коштів, а також для запобігання таким зловживанням у майбутньому, 15 листопада 2016 року за №1736-VІІІ прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам шкоди, завданої зловживанням у сфері банківських та інших фінансових послуг» (далі - Закон №1736-VІІІ), яким також внесені зміни до Закону №4452-VІ.

Відповідно до пояснювальної записки до проекту Закону №1736-VІІІ необхідність прийняття вказаного законопроекту виникла у зв`язку із набуттям розповсюдження схемою, за якою у приміщеннях банку фізичним особам пропонується укладати не договори банківського вкладу з банком, а договори позики з небанківськими фінансовими установами через повіреного, яким виступає банк. При цьому з метою введення в оману споживачів щодо дійсного предмета договору банк відкриває кожному клієнту банківський рахунок, з якого в подальшому кошти перераховуються на рахунки небанківських фінансових установ.

Як зазначено у пояснювальній записці, за даними Фонду, із використанням саме такої схеми було ошукано за посередництвом лише ПАТ «Банк Михайлівський» 14 тисяч фізичних осіб на загальну суму, що перевищує 1,5 млрд гривень.

Крім того, зловживаючи низьким рівнем правової та фінансової культури фізичних осіб, особливо людей пенсійного віку (понад 45 відсотків фізичних осіб, постраждалих від схеми, реалізованої, зокрема, за участю ПАТ «Банк Михайлівський», є старшими 55 років), банком не надавалася таким особам чітка та однозначна інформація про те, що на кошти, залучені як позика до небанківської фінансової установи, не поширюються гарантії щодо їх відшкодування.

З метою захисту прав фізичних осіб, які були ошукані за посередництвом банку, в тому числі і клієнтів ПАТ «Банк Михайлівський», та унеможливлення мультиплікації таких схем у майбутньому виникла необхідність внести зміни до Законів України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», «Про банки і банківську діяльність» та «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» для врегулювання питань:

- поширення на зазначених осіб гарантій відшкодування коштів, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

- посилення відповідальності небанківських фінансових установ (у тому числі пов`язаних із банками), якими у зазначений вище спосіб були залучені як позика кошти від фізичних осіб;

- встановлення заборони фінансовим установам залучати кошти фізичних осіб (крім учасників такої установи) із зобов`язанням щодо їх повернення, у тому числі шляхом отримання позики, у разі якщо це прямо не передбачено законом про діяльність відповідної фінансової установи;

- встановлення обов`язку банку при виконанні функцій повіреного, агента, іншого представника або посередника із залучення коштів від фізичних осіб попередньо ознайомлювати у письмовій формі таких фізичних осіб про непоширення на їх кошти, залучені на користь третіх осіб, гарантій, встановлених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

19 листопада 2016 року набрали чинності положення пункту 15 Прикінцевих положень Закону №4452-VІ, внесені Законом №1736-VІІІ, яким передбачено, що до вкладу прирівнюються кошти, які залучені від фізичної особи як позика або вклад до небанківської фінансової установи через банк, що виступив повіреним за відповідним договором і на день набрання чинності Законом №1736-VІІІ віднесений до категорії неплатоспроможних, якщо при цьому банком не було поінформовано фізичну особу під розпис про непоширення на такі кошти гарантій, передбачених цим законом, а фізична особа, яка розмістила, надала такі кошти, прирівнюється до вкладника.

Фонд зобов`язано ретельно вивчити документи щодо кожної фізичної особи, яку прирівняно до вкладника і кошти якої прирівняні до вкладу цим пунктом, і не пізніше 20 робочих днів з дня набрання чинності Законом №1736-VІІІ розпочати за рахунок коштів Фонду у межах суми відшкодування, визначеної частиною першою статті 26 цього Закону, виплату відшкодування коштів фізичним особам, які набули право на таке відшкодування у зв`язку з їх прирівнянням до вкладників.

Тобто, з метою поширення гарантій Закону №4452-VІ до вкладу були прирівняні кошти фізичних осіб за чітко визначеними ознаками, які при цьому не є вкладом згідно із чинним законодавством. А саме: до вкладу прирівнюються кошти, які залучені від фізичної особи як позика або вклад до небанківської фінансової установи через банк, що виступив повіреним за відповідним договором і на день набрання чинності Законом №1736-VІІІ віднесений до категорії неплатоспроможних, якщо при цьому банком не було поінформовано фізичну особу під розпис про непоширення на такі кошти гарантій, передбачених цим законом, а фізична особа, яка розмістила, надала такі кошти, прирівнюється до вкладника.

Згідно із постановою НБУ від 22 грудня 2015 року «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» №217/БТ до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» постановлено, зокрема, не допускати проведення будь-яких операцій за договорами, за результатами яких збільшується гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб ФГВФО, крім договорів, укладених до дати прийняття цієї постанови, умовами яких передбачено поповнення вкладів фізичних осіб за рахунок відсотків.

Тобто, у цій справі правочин по наданню ОСОБА_2 позики ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» та операції по перерахуванню коштів позичальнику та повернення коштів з рахунку вказаного товариства на рахунки позивача (27 січня 2016 року) були вчинені після віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії проблемних.

Під час розгляду справ судами різних юрисдикцій, у рішеннях, які набрали законної сили, зокрема, у справі №826/20089/16, суди встановили, що 11 листопада 2014 року між ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено договір доручення №1, згідно із умовами якого ПАТ «Банк Михайлівський» в якості повіреного мало здійснювати пошук, залучення та надання фізичним особам (далі - клієнти) консультацій про умови та можливість передачі останніми у позику грошових коштів на користь ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» як довірителя на умовах строковості та платності.

Відповідно до предмета договору доручення ПАТ «Банк Михайлівський» мало укладати договори, що передбачають отримання/залучення ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» грошових коштів у позику від фізичних осіб, за формою, передбаченою відповідним додатком до цього договору доручення.

На виконання вищезазначеного договору доручення ПАТ «Банк Михайлівський» від імені ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» укладало з фізичними особами (клієнтами) договори позики за встановленою формою та залучало кошти на рахунок ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр».

Зміст вказаних фактичних обставин свідчить про те, що у межах спірних правовідносин ПАТ «Банк Михайлівський» виступало повіреним, хоча про це й не було зазначено у договорах між ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» та позивачами, з наступними змінами.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_2 був повідомлений банком під підпис про непоширення гарантій банку на кошти (повернені з рахунку ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр»), повернені на рахунок позивача за договором позики з небанківською фінансовою установою від 27 січня 2016 року.

Отже, у справі, яка розглядається, кошти ОСОБА_2 відповідають чітко визначеним критеріям, визначеним змінами, внесеними до Закону №4452-VІ Законом №1736-VІІІ, а тому вони прирівнюються до вкладу, а спадкодавець, відповідно, - до вкладника.

Аналогічна позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2019 року у справі №823/1674/18, від 30 листопада 2022 року у справі №808/3061/17, від 18 травня 2022 року у справі №1640/2767/18, від 31 травня 2022 року у справі №826/16850/16, від 22 червня 2022 року у справі №826/5666/18, від 31 травня 2023 року у справі №200/2303/19 та ін.

Враховуючи вищенаведені фактичні обставини справи, та приймаючи до уваги наведені вище норми законодавства колегія суддів вважає, що у зв`язку із законодавчими змінами ОСОБА_2 прирівнювався до вкладника, а тому мав право на відшкодування за вкладом із моменту набрання законної сили Закону України від 15 липня 2016 року №1736-VІІІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг», але за окремою процедурою звернення до ПАТ «Банк Михайлівський» у формі подання заяви та необхідного пакету документів, що і було зроблено ним у серпні 2017 року шляхом подання відповідачу відповідної заяви разом із додатками (т. 1 а.с. 124), і дії відповідача щодо відмови ОСОБА_2 у включенні до загального реєстру вкладників ПАТ «Банк Михайлівський» є необґрунтованими та безпідставними із огляду на те, що відповідачем під час розгляду цієї справи не доведено наявності правових підстав для не включення ОСОБА_2 до переліку вкладників банку, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Виходячи зі змісту статті 1058 ЦК України, договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються ним у власність банку, а відтак з моменту передачі вкладником грошових коштів банку, банк набуває право власності на ці кошти, а тому за зобов`язальними правовідносинами, що виникли між ними на підставі договору банківського вкладу у вкладника виникає право вимагати видачі суми вкладу по закінченню строку дії договору з виплатою відповідної суми процентів передбачених умовами договору, а банку - обов`язок повернути вклад з нарахованими на нього процентами за користування грошовими коштами.

Ураховуючи наведене, визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом на грошові кошти за договорами банківського вкладу, не відповідає закону. Правильним вирішенням спору в цій частині є визнання права на вклад, що відповідає висновкам Верховного суду у постанові від 24 липня 2019 року у справі №761/28970/16-ц щодо застосування норм права до спірних правовідносин.

Оскільки ОСОБА_1 є спадкоємицею ОСОБА_2 , який як встановлено вище прирівняний до вкладника відповідно до Закону №4452-VІ, Закону №1736-VІІІ, її право на отримання вкладу підлягає захисту шляхом зобов`язання уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб подати до Фонду додаткову інформацію щодо позивачки як вкладника, який має право на відшкодування коштів за договором №980-021-000003500 на суму 50 000,00 грн.

Разом з тим, оскільки спадкові права ОСОБА_1 захищено в судовому порядку, позовна вимога про зобов`язання Фонд гарантування вкладів фізичних осіб надати приватному нотаріусу Золотоніського міського нотаріального округу Співак М.А. письмові відомості про наявність на рахунку № НОМЕР_1 відкритому в ПАТ «Банк Михайлівський», що належить спадкодавцю ОСОБА_2 коштів банківського вкладу останнього в сумі 50 000,00 грн, задоволенню не підлягає.

Крім того, як зазначено вище порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлений Законом №4452-VІ, а тому зобов`язання Фонд гарантування вкладів фізичних осіб здійснити фактичну виплату ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті вкладника - ОСОБА_2 , гарантованої суми відшкодування в сумі 50 000,00 грн. на підставі даних про рахунок вкладника ОСОБА_2 № НОМЕР_1 , який був відкритий у ПАТ «Банк Михайлівський», становить порушення визначеного законом порядку і становитиме втручання в права інших вкладників. За таких обставин, вказана позовна вимога також задоволенню не підлягає.

Також при розгляді цієї справи колегія суддів встановила, що ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року у справі №580/2186/21 ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Паламарчука В.В. про визнання протиправною бездіяльності, неправомірними, визнання протиправними і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», (заяви №7714/06 та №23654/08), в якому ЄСПЛ установив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції із огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників усупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ указав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§27, 28, 38-40); рішення від 01 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (заява №34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13, 14, 23, 25, 26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява №52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява №55339/07), у якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду її позову за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).

Ураховуючи зазначене, з метою недопущення порушення гарантованого Конвенцією права на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, колегія суддів з урахуванням правових позицій, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №243/5078/17, від 12 грудня 2018 року у справі №490/9823/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі №761/12676/17, від 27 лютого 2019 року у справі №442/7753/16-ц, вважає, що позивачу має бути забезпечений доступ до правосуддя, що включає і розгляд скарги по суті, навіть в іншому, ніж це передбачено законом судочинстві, оскільки первісні позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання права власності в порядку спадкування підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства і задоволення вимог до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залежить від задоволення вимог цивільного характеру.

Отже, за результатами апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами пункту 2 частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково (2 позовні вимоги з 4) , з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 належить стягнути судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 816,00 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 724,00 грн, а всього 4 540,00 грн.

Керуючись ст. ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» в особі ліквідатора - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Фонд гарантування фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору приватний нотаріус Золотоніського міського нотаріального округу Співак М.А., про визнання права власності у порядку спадкування на грошові кошти, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 право власності на вклад за договором №980-21-000182088 на суму 50 000,00 грн.

Зобов`язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб подати до Фонду додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 як вкладника, який має право на відшкодування коштів за договором №980-21-000182088 на суму 50 000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (, місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 17) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 816,00 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 724,00 грн, а всього 4 540 (чотири тисячі п`ятсот сорок гривень) 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 11 серпня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова