н/п 2/953/796/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" серпня 2025 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:

судді Єфіменко Н.В.,

за участі секретаря Лущан В.О.,

представника відповідача Баженова А.В.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні клопотання сторін у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Таскомбанк» про визнання договорів недійсними,

установив:

04 жовтня 2024 року ОСОБА_1 (далі: позивач) звернулась до АТ «Таскомбанк» (далі: відповідач) з позовом про визнання кредитного договору №26Ф-1К-400 від 18.02.2008 та договору іпотеки №26Ф-ІК-400/z1 недійсними.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що 18.02.2008 між нею та ПАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є відповідач, укладені кредитний №26Ф-1К-400 та іпотечний №26Ф-ІК-400/z1 договори. Вважає, що при укладенні договору споживчого кредиту позивача свідомо та навмисно введено в оману щодо істотних умов кредитного договору його ціни, а саме абсолютного значення здорожчання кредиту та відсоткової ставки з метою привернення уваги до фінансової послуги саме цього кредитора, що є підставою для визнання зазначених договорів недійсними.

Відповідач проти задоволення позову заперечував за недоведеності позовних вимог, наявності рішення з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав та бажання відповідача уникнути відповідальності за кредитним договором за рахунок спроби повторного дослідження вже встановлених судом обставин.

31.03.2025 представником позивача подане клопотання про призначення судово-економічної експертизи, проведення якої просив доручити ННЦ «Інститут судових експертиз ім. заслуженого проф. М.С. Бокаріуса».

01.04.2025 представником відповідача подані заперечення, відповідно яких Банк вважає, що вищезазначене клопотання не відповідає фактичним обставинам справи, необґрунтоване, недоведене та повністю суперечить нормам чинного законодавства, а також сам по собі є актом відвертого зловживання правом. Так, питання поставлені позивачем на вирішення експерта зводяться до тлумачення пунктів кредитного договору та не потребують спеціальних знань, оскільки є питаннями права та практики Верховного Суду, яким суд при розгляді справи повинен надати оцінку. Повідомив, що у Київському районному суді м. Полтави розглядається цивільна справа №642/3815/16-ц за позовом АТ «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за №26Ф-ІК-400 від 18.02.2008. Отже, звертаючись до суду з клопотанням про призначення у справі судово-економічної експертизи ОСОБА_1 фактично вказує на не згоду з розміром заборгованості, його складом та способом розрахунку. Крім того, вимога щодо визнання недійсними кредитного договору №26Ф-1К-400 від 18.02.2008 та договору іпотеки №26Ф-ІК-400/z1 вже були предметом дослідження судом з цих самих підстав та це питання вирішене по суті, справа №640/19236/16-ц. Так, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14.06.2023 відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до АТ «Таскомбанк» про визнання договорів кредиту та іпотеки недійсними. Вищезазначене рішення позивачем не оскаржувалось та набрало законної сили 14.07.2023.

15.05.2025 представником позивача подане заява про закриття провадження у справі за наявності рішення суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

У підготовче засідання учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за своєї відсутності. Представник відповідача причину неявки не сповістив.

Суд, вислухавши думку представника відповідача дослідивши матеріали справи, зазначає:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Згідно з ч.2 ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, що висновок експерта є доказом в цивільному процесі, але такий не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Звертаючись до суду з клопотання про призначення судово-економічної експертизи представник позивача зазначив, що обставини, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, мають значення для правильного вирішення справи та не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування, а саме - існує необхідність розрахунку реальної процентної ставки, заборгованості позивача за кредитним договором та інше.

Відповідач заперечував проти призначення судово-економічної експертизи за наявності рішення суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет та просив провадження у справі закрити на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

У процесуальному законодавстві закріплена конструкція позовного провадження як певна процедура розгляду і вирішення цивільних справ зі спорів про право цивільне.

Позовному провадженню притаманна позовна форма як модельна, узагальнююча конструкція процедури позовного провадження. Для неї характерні такі ознаки, як наявність матеріально-правової вимоги, яка випливає із порушеного або оспорюваного права сторони і яка підлягає в силу закону розгляду в певному порядку, встановленому законом; наявність спору про суб`єктивне право; наявність двох сторін із протилежними інтересами, які наділені законом певними правомочностями щодо захисту своїх прав, свобод чи інтересів у суді.

Цивільні процесуальні правовідносини персоніфікують учасників цивільного судочинства, визначають їхні права і обов`язки відповідно до процесуальних функцій і гарантії забезпечення справедливого судочинства.

Отже, провадження цивільного процесу - це специфічна модель розгляду цивільної справи, що відбиває предметну характеристику цивільного судочинства з точки зору матеріально-правової природи справ, що розглядаються, специфіку доказування фактів як юридико-фактологічної основи справи та результатів розгляду справи, які відбиваються у процесуальних актах - певного роду документах.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права.

Матеріально-правова вимога позивача повинна спиратися на підставу позову. Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин.

Для застосування підстави закриття провадження у справі, передбаченої п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України необхідна одночасна наявність трьох складових: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що позов, з приводу якого ухвалено рішення, яке набрало законної сили, є тотожним з позовом, який розглядається.

За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також у рішенні від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» зазначив, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.

Судом встановлено, що 18.02.2008 між позивачем та ВТБ Банк, правонаступником якого є відповідач, укладені кредитний договір №26Ф-ШЛ-400, предметом якого є надання кредиту у сумі 140 000 доларів США на строк 20 років, тобто до 18.02.2028 та іпотечний договір №26Ф-ІК-400/z1.

14.06.2025 рішенням Київського районного суду м. Харкова позивачу відмовлено у задоволенні позову до відповідача про визнання договору кредиту та іпотеки недійсними.

14.07.2025 вищевказане рішення набрало законної сили.

Зі змісту рішення вбачається, що 08.12.2016 позивач звернулась з позовом до відповідача ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», про визнання недійсними кредитний договір №26ФІК-400 від 18.02.2008 та договір іпотеки №26Ф-ІК-400/z1 від 18.02.2008, посилаючись на укладення 18.02.2008 між нею та ВАТ «ВТБ БАНК» кредитного договору №26Ф-ІК-400 про надання кредитних коштів шляхом видачі готівки через касу банку на строк з 18.02.2008 по 18.02.2028 включно у розмірі 140 000 доларів США на придбання нерухомості. Вказаний кредит є споживчий. Умовами кредитного договору передбачена сплата страхових платежів, сплата за користування кредитом відсотків у розмірі 12,5% річних, винагорода за управління кредитом у розмірі 1% від суми виданого кредиту в гривнях. Кредитний договір також передбачає, що кредит видається в іноземній валюті доларах США та розрахунки між сторонами мають здійснюватися в тій самій валюті, доларах США. Також, 18.02.2008 між ВАТ «ВТБ БАНК», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ БАНК», та позивачем укладений договір іпотеки №26Ф-ІК-400/z1, відповідно до умов якого, позивач, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, передала в іпотеку банку належне їй нерухоме майно. Позивач зазначила, що при укладенні спірного правочину відповідач свідомо та навмисно ввів позивача в оману щодо істотної умови кредитного договору його ціни, а саме абсолютного значення здорожчання кредиту та відсоткової ставки з метою привернення уваги до фінансової послуги саме цього кредитора, що є підставою для визнання кредитного та іпотечного договору недійсними. Згідно до п.4.1, п.8.3 кредитного договору погашення заборгованості має здійснюватися у відповідності до додатку №1 (Графік повернення кредиту і сплати процентів та розрахунок вартості супутніх послуг), що є невід`ємною частиною кредитного договору. Згідно до п.2.4 кредитного договору підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він письмово ознайомлений та підтверджує свою згоду із кредитними умовами банку, сукупною вартістю кредиту тощо. Водночас, п.2.5 Договору вказує, що розрахунок сукупної вартості кредиту надається саме в додатку №1 до кредитного договору. Також у вказаному додатку зазначені щомісячний розмір ануїтетного платежу в розмірі 599,10 доларів США та абсолютне значення здорожчання кредиту в сумі 174507,50 доларів США. Отже, підписанням спірного правочину позивач погодилась сплатити на користь відповідача протягом терміну кредитування саме ту суму абсолютного здорожчання кредиту, що зазначена у додатку №1 до кредитного договору і що саме ця істотна умова правочину відповідала її внутрішній волі. На погляд позивача вихідним параметрам кредитування відповідає інший ануїтетний платіж в меншому розмірі, ніж зазначено у додатку №1, натомість відповідачем встановлене значення даного платежу в сумі 599,10 доларів США. Такому значенню відповідає інша відсоткова ставка. Абсолютне значення здорожчання кредиту за такими умовами вище від значення задекларованого кредитором в умовах договору 174507,50 доларів США, а тому вказані невідповідності є істотними та в обох випадках не на користь споживача як слабшої сторони правочину і сталися у результаті свідомого порушення банком вимоги ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживача», а тому в діях відповідача вбачається факт обману та недобросовісної підприємницької практики, що є підставами для визнання правочинів недійсними.

Зі змісту даної позовної заяви вбачається, що позивач просить суд визнати кредитний договір №26Ф-1К-400 від 18.02.2008 та договір іпотеки №26Ф-ІК-400/z1 недійсними, посилаючись на те, що 18.02.2008 між нею та ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк» укладені кредитний договір №26Ф-1К-400 від 18.02.2008, відповідно до якого їй надані кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку на строк з 18.02.2008 по 18.02.2028включно у розмірі 140 000 доларів США на придбання нерухомості. Умовами кредитного договору передбачена сплата страхових платежів, сплата за користування кредитом відсотків у розмірі12,5 % річних, винагорода за управління кредитом у розмірі 1 % від суми виданого кредиту в гривнях. Кредитний договір також передбачає, що кредит видається в іноземній валюті доларах США та розрахунки між сторонами мають здійснюватися в тій самій валюті, доларах США. Також, 18.02.2008 між ВАТ «ВТБ БАНК», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ БАНК», та позивачем укладений договір іпотеки №26Ф-ІК-400/z1, відповідно до умов якого, позивач, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, передала в іпотеку банку належне їй нерухоме майно. На даний час, правонаступником всіх прав та обов`язків за кредитним договором №26Ф-1К-400 від 18.02.2008 та договором іпотеки №26Ф-ІК-400/z1 є АТ «Таскомбанк». Вважає, що при укладенні договору споживчого кредиту її свідомо та навмисно введено в оману щодо істотної умови кредитного договору його ціни, а саме, а саме абсолютного значення здорожчання кредиту та відсоткової ставки з метою привернення уваги до фінансової послуги саме цього кредитора, що є підставою для визнання кредитного та іпотечного договору недійсними. Згідно до п.4.1, п.8.3 кредитного договору погашення заборгованості має здійснюватися у відповідності до додатку №1 (Графік повернення кредиту і сплати процентів та розрахунок вартості супутніх послуг), що є невід`ємною частиною кредитного договору. Згідно до п.2.4 кредитного договору підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він письмово ознайомлений та підтверджує свою згоду із кредитними умовами банку, сукупною вартістю кредиту тощо. Водночас, п.2.5 Договору вказує, що розрахунок сукупної вартості кредиту надається саме в додатку №1 до кредитного договору. Також у вказаному додатку зазначені щомісячний розмір ануїтетного платежу в розмірі 599,10 доларів США та абсолютне значення здорожчання кредиту в сумі 174507,50 доларів США. Отже, підписанням спірного правочину позивач погодилась сплатити на користь відповідача протягом терміну кредитування саме ту суму абсолютного здорожчання кредиту, що зазначена у додатку №1 до кредитного договору і що саме ця істотна умова правочину відповідала її внутрішній волі. На погляд позивача вихідним параметрам кредитування відповідає інший ануїтетний платіж в меншому розмірі, ніж зазначено у додатку №1, натомість відповідачем встановлене значення даного платежу в сумі 599,10 доларів США. Такому значенню відповідає інша відсоткова ставка. Абсолютне значення здорожчання кредиту за такими умовами вище від значення задекларованого кредитором в умовах договору 174507,50 доларів США. На погляд позивача, вказані невідповідності є істотними та в обох випадках не на її користь, як слабшої сторони правочину і сталися у результаті свідомого порушення банком вимоги ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживача», а тому в діях відповідача вбачається факт обману та недобросовісної підприємницької практики, що є підставами для визнання правочинів недійсними.

Отже, порівняльний аналіз відомостей про сторони, підстави та предмети спорів у даній справі та у справі №640/19236/16-ц дає підстави для висновку, що вони є тотожними, а відтак, провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України підлягає закриттю.

Суд зауважує, що пред`явлення даного позову до АТ «Таскомбанк», який є правонаступником ВАТ «ВТБ БАНК», не змінює суб`єктний склад учасників справи.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про закриття провадження у справі клопотання про призначення експертизи, судом не вирішується.

Керуючись ст. 255,260,261 ЦПК України, суд,

постановив:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Таскомбанк» про визнання договорів недійсними, - закрити.

Ухвала набирає законної сили після її підписання, та може бути оскаржена протягом 15 днів з дня підписання її повного тексту шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду.

Повний текст ухвали складений 12.08.2025.

Суддя Н.В. Єфіменко