г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 216/894/25
Номер провадження 2/213/1163/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2025 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі головуючого судді Хмельової С.М.,

за участю секретаря судового засідання Ємельянцевої Т.С.,

за відсутності сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

До Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся позивач ТОВ «ФК «ЕЙС» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором від 07 вересня 2021 року у розмірі 29 157,23 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 вересня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено договір №983413971 у формі електронного документа з використанням електронного підпису.

Відповідачка добровільно, за допомогою мережі Інтернет, перейшла на офіційний сайт ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» www.moneyveo.ua, подала заявку на отримання кредитних коштів, зазначила свої персональні дані, в тому числі і банківську картку, та уклала кредитний договір.

Відповідно до умов договору відповідачці надано кредит у розмірі 17 500,00 грн строком на 140 днів шляхом перерахування на картковий рахунок.

28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, за умовами якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором №983413971. За умовами договору факторингу строк його дії закінчується 28 листопада 2019 року.

28 листопада 2019 року, 31 грудня 2020 року, 31 грудня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено додаткові угоди, якими продовжувався строк дії договору факторингу. Згідно з витягом з реєстру прав вимоги від 08 лютого 2022 року ТОВ «Таліон Плюс» набуло право вимоги до відповідачки.

30 жовтня 2023 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №30/1023-01, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором №983413971.

17 квітня 2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «ЕЙС» укладено договір факторингу №17/04/24, відповідно до умов якого позивач набув права вимоги до відповідачки за кредитним договором №983413971.

Кредитор свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а відповідачка кредит та відсотки за його користування не сплачує, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом та просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» суму заборгованості в розмірі 29 157,23 грн, судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 6 000,00 грн.

Відповідачкою подано відзив на позов, відповідно до якого позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. У відзиві зазначає, що позивачем не надано доказів того, що наявна в матеріалах справи копія кредитного договору створювалась у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що вона підписувалась електронним цифровим підписом уповноваженою на те особою. На думку відповідачки такий договір не може вважатися електронним документом, оскільки не відповідає вимогам ст.ст.5, 7 Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг». Позивачем не доведено факту укладення сторонами договору від 07.09.2021 №983413971, що свідчить про те, що сторонами не було погоджено розмір та умови надання і повернення грошових коштів, сплата процентів та відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язань.

Також відповідачка вказує, що позивач стверджує, що право вимоги від первинного кредитора перейшло до нових кредиторів починаючи з 28.11.2018, а сам кредитний договір нібито був укладений 07.09.2021, тобто майже через три роки після укладення договору факторингу, що взаємовиключає одне одного, оскільки договір факторингу є похідним від кредитного договору, а отже не може бути укладений раніше кредитного договору, за яким переходить право вимоги. Відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав, що неодноразово підтверджено постановами апеляційних судів та висновками у постановах ВС. Також наданий витяг з реєстру відступлення прав вимог від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» не містить підписів сторін, що укладали вказаний договір факторингу, а тому не може свідчити про відступлення права вимоги.

Відповідачка вважає, що витрати на правову допомогу, які поніс/понесе позивач під час розгляду цієї справи не є співмірними із ціною позову, значенням справи для сторін, складністю справи та виконаних адвокатом робіт і витраченим на це часом, оскільки як видно із реєстру судових рішень, для представника позивача не є складною, а є типовою.

Просить відмовити у задоволенні позову.

Представником позивача подано відповідь на відзив, де вказує, що за умовами договорів факторингу, на підставі яких передані права вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором, право вимоги переходило до іншого кредитора відповідно до підписання сторонами Реєстру прав вимоги. Реєстр права вимоги №172 від 08.02.2022, складений на підставі договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, що містить інформацію про боржника, підтверджує факт переходу права вимоги у визначений момент та укладений після виникнення кредитних правовідносин з відповідачем.

Сутність договорів факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, №30/1023-01 від 30.10.2023 полягає не у відступленні права вимоги за самими договорами факторингу, а у передачі права вимоги, визначених у відповідних Реєстрах прав вимоги.

Перехід права вимоги за кредитним договором до позивача підтверджується Договором факторингу №17/04/24 від 17.04.2024, Реєстром боржників та актом прийому -передачі Реєстру боржників. Договори факторингу недійсними не визнані.

Договір був підписаний відповідачкою шляхом внесення в систему Товариства проставлянням електронного підпису в електронному договорі одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач ознайомившись з усіма істотними умовами оферти надав згоду шляхом направлення повідомлення Товариству, яке підписується відповідно до абзацу 2 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію, а саме: шляхом введення у спеціальному полі під Акцептом, який містить усі істотні умови Договору, Одноразового ідентифікатору, та натиснення іконки «відправити/підписати», яка могла стати активною лише після введення Одноразового ідентифікатора. Зазначений ідентифікатор згенерований Товариством в Інформаційно- телекомунікаційній системі та був надісланий Відповідачу в СМС-повідомленні.

Позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином.

У позовній заяві позивач зазначив, що просить розглядати справу в спрощеному позовному провадженні за відсутності представника позивача.

Відповідачка про причини неявки не повідомила, будь-яких клопотань, заяв про відкладення справи не направила.

За таких обставин суд вважає можливим ухвалити рішення у справі за відсутності сторін, на підставі наявних у ній доказів.

У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

07 квітня 2025 року позовна заява, передана за підсудністю, надійшла до суду.

Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 травня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою. Призначено розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини.

07 вересня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено електронний договір №983413971, за умовами якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 17 500,00 грн строком на 140 днів, а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю суму кредиту та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та строки, визначені договором.

Згідно з п.1.3 договору строк дії договору обчислюється з моменту його укладення сторонами та до закінчення строку, на який надано кредит, але в будь-якому разі договір діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

Пунктом 1.4 договору визначено, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється в розмірі 251,85 відсотків річних, що становить 0,69% в деньвід суми кредиту за час користування ним (Дисконтна процентна ставка), яка застосовується за умови, що кожен із чергових платежів здійснений не пізніше строку вказаного у Графіку платежів (п.1.6 Договору). В іншому випадку застосовується умови нарахування процентів за ставкою- 474,50% річних, що становить 1,3% від суми кредиту за кожний день користування кредитом. (базова процентна ставка). Відповідно до п.1.6.1 Договору за умови застосування базової процентної ставки загальні витрати за кредитом складають 20222,30 грн, орієнтовна вартість кредиту 37 722,30 грн.

Як вбачається з змісту пункту 4.1 договору невід`ємною частиною цього договору є Правила та Паспорт споживчого кредиту, що надано позичальнику до укладення договору. Уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на сайті кредитодавця: «www.moneyveo.ua».

Договір підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором, який було відправлено відповідачці на номер її мобільного телефону та електронну пошту, зазначені у заявці на отримання грошових коштів у кредит, 07 вересня 2021 року в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога».

Також сторонами підписано паспорт споживчого кредиту «Комфорт» до вказаного договору, який містить аналогічні умови щодо суми та строку кредиту, процентних ставок.

Згідно з електронним повідомленням АТ «ТАСКОМБАНК» цього ж дня відбулось перерахування коштів позичальнику на платіжну картку, зазначену у заявці. Надання кредитором відповідачці грошових коштів підтверджується також платіжним дорученням № 2df2d866-b319-4946-afb4-88c33d4fbc38.

Таким чином, кредитодавцем виконано умови договору з надання кредитних коштів.

02 листопада 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено електронну додаткову угоду до договору №983413971, за умовами якої сторони дійшли згоди продовжити загальний строк, на який надано кредит, та строк оплати наступного чергового платежу на тринадцять днів.

15 листопада 2021 року між сторонами договору укладено аналогічну додаткову угоду про продовження строку кредитування на тринадцять днів.

Відповідачка умови договору з повернення кредиту та сплати процентів не виконала.

Відповідно до розрахунку ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» заборгованість відповідачки станом на 08 лютого 2022 року становить 27 211,33 грн, з яких: 13 607,76 грн тіло кредиту, 13 603,57 грн проценти. Проценти нараховані з 07 вересня 2021 року по 06 лютого 2022 року включно.

28 листопада 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка фінансова допомога» (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Таліон Плюс" (фактор) укладено договір факторингу №28/1118-01.

28 листопада 2019 року, 31 грудня 2020 року, 31 грудня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено додаткові угоди, якими продовжувався строк дії договору факторингу та викладено текст договору факторингу у новій редакції.

08 лютого 2022 року на виконання п. 2.1. договору факторингу №28/1118-01 між ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» та ТОВ "Таліон Плюс" складено та підписано реєстр прав вимоги №172, за яким передані (відступлені) права вимоги до відповідачки ОСОБА_1 за кредитним договором № 983413971 на загальну суму 27 211,33 грн (номер запису в реєстрі 1 183).

ТОВ «Таліон Плюс» здійснено нарахування процентів за кредитним договором №983413971 по 17 лютого 2022 року в сумі 1 945,90 грн.

30 жовтня 2023 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №30/1023-01.

Згідно з реєстром прав вимоги №1 від 30 жовтня 2023 року до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідачки за кредитним договором №983413971 на загальну суму 29 157,23 грн(номер запису в реєстрі 9 233).

17 квітня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та позивачем (ТОВ "ФК "ЕЙС") укладено договір факторингу №17/04/24,відповідно до умов якого ТОВ "ФК "ЕЙС" відступлене право грошової вимоги до боржників.

Відповідно до Реєстру боржників від 17 квітня 2024 року до договору факторингу №17/04/24 позивачу передано право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором №983413971 на загальну суму 29 157,23 грн(номер запису в реєстрі 116).

Відповідно до виписки з особового рахунку за кредитним договором, складеного позивачем, станом на 07 січня 2025 року заборгованість відповідачки за кредитом становить 29 157,23 грн: 13 607,76 грн тіло кредиту, 15 549,47 грн проценти.

Викладеним обставинам відповідають правовідносини, що витікають із зобов`язань за договором кредиту.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Також встановлено, що кредитний договір між сторонами укладено у формі електронного документу та підписано відповідачкою електронним підписом.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції визначені частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному ч. 6 цієї ст. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

Також слід зазначити, що особливістю укладення договорів про отримання кредиту в електронній формі, тобто з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем є те, що при цьому виключається прямий контакт позичальника з кредитором та можливість останнього спонукати позичальника до укладення договору на несправедливих для нього умовах, а також можливість застосування до нього психологічного чи фізичного тиску. Отже укладення договору на визначених у ньому умовах є результатом вільного волевиявлення позивача, з врахуванням, що остання розуміла, що дані умови договору є зручними для неї на ринку фінансових послуг в мережі Інтернет. Аналогічна правова позиція викладені в Постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року по справі №127/33824/19.

Суд зазначає, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і відповідачкою не був би укладений.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20), від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20).

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що при підписанні кредитного договору №983413971 від 07.09.2021 сторонами кредитного договору погоджені істотні умови, в тому числі: сума та строк кредитування, розмір відсотків та порядок їх нарахування, реальна річна процентна ставка у відповідності до розміру застосованих відсотків.

Згідно з абзацом 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Позивачем було надано докази переказу грошових коштів у розмірі 17 500,00 грн на користь відповідачки, а саме: платіжне доручення № 2df2d866-b319-4946-afb4-88c33d4fbc38 від 07.09.2021, де зазначено призначення платежу: переказ коштів згідно договору № 983413971 від 07.09.2021, ОСОБА_1 , код НОМЕР_1 , для зарахування на платіжну картку № НОМЕР_2 , без ПДВ. Безготівкове зарахування Moneyveo SFD Visa Transfer.

Вказані докази є належними та достатніми для висновку про виконання первісним кредитором ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» свого обов`язку за кредитним договором № 983413971 від 07 вересня 2021 року.

Жодних доказів на спростування факту отримання коштів, користування наданими кредитними коштами, тобто, існування між сторонами договірних відносин позичальника і кредитора, відповідачем надано не було. Також із наданих позивачем доказів встановлено, що відповідачка здійснювала часткове погашення тіла кредиту та відсотків.

Крім того, за приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять та відповідачкою не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору №983413971 від 07 вересня 2021 року. Зазначений договір недійсним не визнано.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтями 1046, 1048 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Встановлено, що боржник не виконала зобов`язання за договором, вчасно отримані в кредит кошти не повернула, відсотки за користування такими коштами не сплатила, заборгованість погашена не була. Станом на 07 січня 2025 року за відповідачкою значиться заборгованість за кредитом в розмірі 29 157,23 грн, з яких 13 607,76 грн тіло кредиту, 15 549,47 грн проценти.

ОСОБА_1 не скористалась своїм правом, передбаченим п.2.2.1.5 Договору відмовитися від отримання кредиту до спливу 14 днів від дати отримання товару. Таких доказів суду не надано.

Відповідачка заперечуючи проти позову посилається на недоведеність позивачем отримання права вимоги за кредитним договором №983413971 від 07 вересня 2021 року.

Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Така заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.516 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

Судом встановлено, що 28 листопада 2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклало з ТОВ «Таліон Плюс» договір факторингу № 28/1118-01 відповідно до якого, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, на умовах, визначених цим договором.

Фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідатиме перед фактором, якщо одержані ним суми будуть меншими від суми, сплаченої фактором клієнту, та меншими від загальної суми зобов`язання боржника. Разом з правом вимоги до фактора переходять інші права та обов`язки клієнт за кредитним договором. У випадку укладення сторонами більше ніж одного Реєстру прав вимоги, кожен наступний Реєстр прав вимог є самостійним додатком, та не змінює попередній (п. 2.2).

Право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимоги, по формі встановленій у відповідному додатку. Підписанням Реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним Реєстром права вимоги (п. 4.1).

Згідно п.п.1.3. договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року під правом вимоги розуміються всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.

Згідно з п. 8.1 цього договору, договір набуває чинності та всі права та обов`язки сторін за цим договором набувають повної юридичної сили з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками (за наявності її у сторони).

Строк дії вказаного договору згідно п. 8.2 було встановлено до 28 листопада 2019 року.

У подальшому додатковими угодами №19 від 28.11.2019, №26 від 31.12.2020, №27 від 31.12.2021, №31 від 31.12.2022 , №32 від 31.12.2023 вносились зміни до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, відповідно до яких, зокрема, строк його дії було продовжено до 31 грудня 2024 року включно.

З урахуванням визначених строків дії цього договору та додаткових угод до нього, його виконання здійснювалось не одномоментно, а протягом всього часу його дії.

Пунктом 1.2 договору визначено, що перелік кредитних договорів наводиться у відповідних додатках до договору, а саме реєстрах прав вимоги.

В той же час, відповідно до п.1.5 договору факторингу, Реєстр прав вимоги означає перелік Прав вимоги до Боржників, що відступається за Договором. Форма вказаного Реєстру наведена в Додатку №1 до договору.

Тобто, Реєстр не є разовим документом, оскільки Договір факторингу передбачає (не забороняє) можливість їх укладення множинну кількість разів, у випадку бажання та необхідності сторін.

Виходячи з умов договору, предметом Договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року є відступлення прав вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги.

Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №172 від 08.02.2022 до Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 (з урахуванням додаткових угод до нього), ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до Відповідача на загальну суму 27 211,33 грн.

Надана копія договору факторингу №28/1118-01від 28 листопада 2018 року та додатків до нього містить підписи сторін, які підтверджують укладення договору та перехід права вимоги від клієнта - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», до фактора -ТОВ «Таліон Плюс».

30 жовтня 2023 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 30/1023-01 відповідно до якого, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №1 від 30.10.2023 до Договору факторингу ТОВ «Онлайн Фінанс» отримало право вимоги до Відповідача на загальну суму 29157,23 грн.

Копія договору факторингу №30/1023-01 від 30.10.2023 року містять підписи сторін, які підтверджують укладення договору та перехід права вимоги від ТОВ "Таліон Плюс" до ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс".

Аналогічним чином право вимоги за кредитним договором відступлено ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» на користь ТОВ «Ейс» за Договором факторингу №17/04/24 від 17.04.2024, та Реєстру боржників від 17.04.2024.

Умовами укладених договорів факторингу між товариствами передбачено право розпоряджатися правом вимоги на свій власний розсуд, в тому числі, відступати право вимоги на користь третіх осіб.

Вказані договори факторингу підтверджують належний перехід до позивача прав вимоги до відповідача за кредитним договором.

До аналогічних висновків дійшов Дніпровський апеляційний суд в постановах від 08.08.2025 у справі №213/5090/24, від 13.08.2025 у справі №213/3867/24.

При цьому, ненадання ТОВ «ФК «Ейс» доказів на підтвердження оплати за договором про відступлення права вимоги № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, як і за іншими договорами факторингу, не є обов`язковим, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, вказаними умовами договорів факторингу не передбачено, що право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту оплати.

Враховуючи викладене, доводи відповідачки, наведені у відзиві стосовно того, що до позивача не перейшло право вимоги до відповідачки за кредитним договором №983413971 від 07.09.2021 не знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.

Як було зазначено, відповідно до ч.1 ст.1048 та ч.1 ст.1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Отже, припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. З аналізу зазначених норм матеріального права слідує, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Встановлено, що заборгованість за процентами нарахована відповідачу по 17.02.2022, тобто в межах граничного строку кредитування, визначеного кредитним договором №983413971 від 07.09.2021 та додатковими угодами до нього, за якими продовжувався загальний строк надання кредиту, а тому суд погоджується з наданими позивачем розрахунками.

За правилами статей 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.1, ч.5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В Постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц ВП ВС вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Стандарт доказування «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.

Звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.

У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача, за загальним правилом розподілу тягаря доказування, не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Судом досліджені всі докази надані сторонами.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що позивачем підтверджений факт укладення відповідачкою кредитного договору та порушення нею взятих на себе зобов`язань, набуття позивачем права вимоги за цим кредитним договором.

Відповідачка будь-яких доказів на спростування того, що вона електронним підписом підписувала договір про надання фінансових послуг, отримувала кредитні кошти, здійснювала часткову оплату за договором, а також щодо суми заборгованості перед позивачем у зазначеному розмірі не надала, обставини, на які посилається позивач як на підстави для задоволення позову, нею не спростовані.

Отже, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд керується таким.

Згідно з пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 та неодноразово наголошено у постановах Верховного Суду, зокрема у постанові від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження надання правової допомоги в суді першої інстанції, позивачем надано копію договору про надання правничої допомоги №03/04/24 від 03 квітня 2024 року; Додаткову Угоду №5 до Договору про надання правничої допомоги; Протокол погодження вартості послуг до Договору про надання правничої допомоги; Акт прийому передачі наданих послуг на 6000 грн, яка складається: зі складання позовної заяви 5000 грн, вивчення матеріалів 1000 грн, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №4956 від 24 квітня 2012 року.

Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може за власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 3, 5, 9 статті 141 ЦПК, не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Аналогічна позиція відображена в пункті 119 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022р. у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020р. у справі 904/4507/18.

Відповідач у відзиві зазначала про неспівмірність витрат на правову допомогу з ціною позову, значенням справи для сторін, складністю справи.

При визначенні пропорційності витрат суд бере до уваги ціну позову, складність правових питань, а також час витрачений адвокатом на виконання процесуальних дій. На думку суду вартість послуг адвоката в загальній сумі 6000,00 грн є завищеною та неспівмірною зі складністю цивільної справи, яка є малозначною, не містить виняткових правових питань або значного обсягу доказів, та обсягу і складності виконаної адвокатським об`єднанням роботи по наданню послуг позивачу.

Враховуючи викладене, суд з власної ініціативи, керуючись критерієм що визначений ч. 3 ст. 141 ГПК України дійшов висновку, що справедливим і розумним буде відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже слід стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого ним судового збору в розмірі 2422,40 грн.

Керуючись ст. ст. 207, 512, 514, 525, 526, 530, 638, 639, 610, 611, 1048-1049, 1050, 1054, 1077, 1082 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 247 ч.2, 263-265, 274, 279, 354, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» заборгованість за договором кредитної лінії №983413971 від 07 вересня 2021 року в розмірі 29 157 (двадцять дев`ять тисяч сто п`ятдесят сім) гривень 23 копійки.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» судовий збір у розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривень 40 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЕЙС", юридична адреса: Харківське шосе, будинок 19, офіс 2005, м. Київ, код .

Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Дата складення повного судового рішення 18 серпня 2025 року.

Суддя С.М. Хмельова