Номер провадження: 22-ц/813/3960/25
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «Укрсиббанк»

представник позивача Гладиш Ярослава Миколаївна

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Гладиш Ярослави Миколаївни, яка діє в інтересах Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2020 року, ухвалене у складі судді Донцова Д.Ю., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

До Приморського районного суду м. Одеси 29.08.2019 звернувся представник Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» із вказаною позовною заявою та просив суд в рахунок погашення заборгованості на користь АТ «УкрСиббанк», що виникла внаслідок невиконання ОСОБА_3 договору про надання споживчого кредиту №0 від 29.09.2006 року по кредиту та процентам у розмірі 279545,08 доларів США та по пені в розмірі 1 192 289,03 грн., а саме:

-103999,65 дол. США заборгованість по кредиту;

-27490,43 дол. США заборгованість за відсотками, нарахованими відповідно до ст. 1048 ЦК України по 29.09.2016 року;

-148055,00 дол. США заборгованість за відсотками, нарахованими відповідно до ст. 625 ЦК України по 31.07.2019 року;

-945391,76 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, яка нарахована з 14.08.2018 року по 14.08.2019 року;

-249897,27 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами відповідно до ст. 1048 ЦК України, нарахована за період з 14.08.2018 року по 14.08.2019 року,

звернути стягнення на предмет іпотеки нежилі приміщення салону та магазину загальною площею 62,8 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності по частці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , встановивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Окрім цього, просив стягнути з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 19 226,25 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.12.2013 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" заборгованість за кредитним договором №0 від 29.09.2006 року в сумі 1 028 387 грн. 70 коп. (один мільйон двадцять вісім тисяч триста вісімдесят сім грн. сімдесят коп.), що складається з: заборгованість за кредитом - 831 269 грн. 20 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 161 717 грн. 01 коп., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 25 285 грн. 79 коп., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам - 10 115 грн. 70 коп.

З метою забезпечення виконання позичальником взятих на себе обов`язків за кредитним договором 09.11.2006 між ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за яким нежитлове приміщення площею 62,8 метрів квадратних, розташоване по АДРЕСА_1 передано в іпотеку.

Зазначеним вище рішенням суду позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮГК "Діамант", треті особи - Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк", Відкрите акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" про поділ майна подружжя - задоволено частково, здійснено поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, виділено ОСОБА_2 із спільної сумісної власності подружжя, визнавши за ним право власності на: - 1/2 частину нежитлового приміщення площею 62,8 метрів квадратних, розташованого по АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що у зв`язку з невиконанням вимог рішення суду щодо погашення заборгованості, позивач змушений звернутись до суду із заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення своїх вимог.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2020 року В задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Рішення суду вмотивовано тим, що звернення до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитом, що мало місце 05.03.2013 року, фактично змінило порядок, умови і строк дії кредитного договору. Рішення суду про стягнення заборгованості набрало чинності 29.02.2016 року та саме з цього часу у позивача виникло право на стягнення заборгованості у визначеній судовим рішенням сумі.

Враховуючи відсутності доказів щодо виконання рішення Суворовського районного суду від 18.12.2013 року суд дійшов висновку щодо обґрунтованості вимог позивача щодо наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому, враховуючи, що з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач звернувся лише 29.08.2019 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, та враховуючи заяву представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності у задоволенні позову АТ «Укрсиббанк».

Доводи апеляційної скарги.

23.11.2020 представником акціонерного товариства «Укрсиббанк» - адвокатом Гладиш Ярославом Миколайовичем було подану апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2020 року, відповідно до якої просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ «Укрсиббанк» - задовольнити в повному обсязі та здійснити перерозподіл судових витрат.

Скаржник не погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає його незаконним, прийнятим з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апелянт зазначає, що 29.08.2019 року АТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно кредитного договору та умов надання банківських послуг та тарифів позичальник зобов`язаний погашати заборгованість щомісячно та останній строк чергового платежу 29.09.2016, що вбачається з кредитного договору № №0 від 29.09.2006 року укладеного між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 .

Враховуючи те, що до суду з даним позовом Банк звернувся 29.08.2019 року, без пропуску трирічного строку позовної давності. Оскільки черговий платіж позивача за кредитним договором 29.09.2016 року, та трирічний строк позовної давності закінчується 29.09.2019 року.

З огляду на зазначене, заявлені вимоги позивач вважає цілком обґрунтовані, не суперечать чинному законодавству та відповідають положенням кредитного договору.

Скаржник зазначає, що проаналізувавши статті 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв`язку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України, дійшов висновку про те, що сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема й наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і відповідно, не може вважатися підтсавою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 ЗУ «Про іпотеку». (апелянт посилається також на відповідні висновки Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17 та інші аналогічні).

Також, скаржник звертає увагу колегії суддів на те, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і за загальним правилом є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

З огляду на зазначене представник ПАТ «УкрСиббанк» вважає, що суд першої інстанції здійснив розгляд справи без встановлення всіх обставин, які мають значення для вірного вирішення спору, невірно оцінив єдиний доказ, не врахував позицію Верховного суду в подібних правовідносинах та як наслідок здійснив у зв`язку з цим інші помилкові висновки.

Позиція учасників справи.

14 квітня 2021 року ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу. Відповідач вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, що мають значення для справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, а апеляційна скарга ПАТ «УкрСиббанк» є необґрунтованою, жодним чином не спростовує законність рішення суду першої інстанції та підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідач зазначає, що оскільки пред`явлення до суду позову про повне дострокове повернення кредиту змінює строк виконання договору в повному обсязі, тобто він вважається таким, що настав. То перебіг строку позовної давності починається з цієї дати. Відповідач посилається на вимовок Верховного Суду України в постанові від 27.01.2016 року у справі № 6-990цс15.

З огляду на зазначене ОСОБА_2 вважає, що в разі звернення кредитора до суду з позовом про повне дострокове повернення кредиту, строк дії кредитного договору змінюється та вважається таким, що настав.

Зазначає, що ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом 05 березня 2013 року.

Таким чином, встановлений кредитним договором № 0 від 20.09.2006 року строк виконання договору був змінений з 29.09.2016 року на дату звернення кредитора до суду 05.03.2013 року.

Відтак, 29.08.2019 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто більше ніж через три роки після порушення своїх прав.

Таким чином позовна давність до вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 29.09.2006 року спливла. В обґрунтування вказаного відповідач посилається на постанову Верховного Суду України від 11.10.2017 року у справі № 6-1674цс14 та на постанову Верховного Суду від 11.10.2017 року у справі № 6-1674цс17.

Рух справи.

Постановою Одеського апеляційного суду від 8 грудня 2022 року апеляційну скаргу АТ «Укрсиббанк» залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 5 жовтня 2020 року без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2024 року касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк», в інтересах якого діє адвокат Гладиш Ярослава Миколаївна задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 8 грудня 2022 року скасувати, справу в направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В обґрунтування свого рішення Верховний Суд зазначив, що під час нового розгляду справи суд має об`єктивно дослідити наявні у справі докази, дати належну оцінку доводам і запереченням сторін щодо початку перебігу позовної давності, встановити розмір заборгованості, який нарахований в межах строку кредитування і ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

17 січня 2025 року вказана справа надійшла до апеляційного суду і в порядку розподілу судової справи розподілена головуючому судді Кострицькому В.В. у складі колегії суддів Назарової М.В., Лозко Ю.П. та призначена до судового розгляду.

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином повідомлені про час та дату судового засідання, до суду з`явились та надали суду пояснення, ОСОБА_9 заяв про відкладення не подавала, що не перешкоджає перегляду справи відповідно до ст. 372 ЦПК України. ОСОБА_2 не заперечував слухати справу без присутності ОСОБА_9 ..

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони та представника, оцінивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Проте оскаржуване рішення вказаним нормам не відповідає з огляду на таке.

Відмовивши у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що звернення до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитом, що мало місце 05.03.2013, фактично змінило порядок, умови і строк дії кредитного договору. Рішення суду про стягнення заборгованості набрало чинності 29.02.2016 та саме з цього часу у позивача виникло право на стягнення заборгованості у визначеній судовим рішенням сумі.

Враховуючи відсутності доказів щодо виконання рішення Суворовського районного суду від 18.12.2013 суд дійшов висновку щодо обґрунтованості вимог позивача щодо наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому, враховуючи, що з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач звернувся лише 29.08.2019 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, та враховуючи заяву представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності у задоволенні позову АТ «Укрсиббанк» відмовив.

Однак колегія суддів не погоджується з вказаним висновком виходячи з наступного.

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 09 вересня 2006 року АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_3 надано кредит в іноземній валюті в сумі 177 600 доларів США зі сплатою 12,3% річних за користування кредитом та кінцевим терміном повернення не пізніше 29 вересня 2016 року.

Належне виконання зобов`язань позичальника за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 вересня 2006 року забезпечено іпотекою нежитлового приміщення, розташованого на АДРЕСА_1 на підставі укладеного АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С. Ю., зареєстрованим за № 4466.

05 березня 2013 року АТ «УкрСиббанк» звернулося з позовом про стягнення з ОСОБА_3 і ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2013 року об`єднано в одне провадження справи за позовом АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2013 року задоволено позов АТ «УкрСиббанк», стягнено солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 вересня 2006 року в сумі 1 028 387,70 грн, яка складається із: 831 269,20 грн заборгованості за кредитом, 161 717,01 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, 25 285,79 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та 10 115,70 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами. Позов ОСОБА_2 задоволено частково та виділено ОСОБА_2 зі спільної сумісної власності подружжя, зокрема, 1/2 частку нежитлового приміщення площею 62,8 кв.м, розташованого на АДРЕСА_1 , і визнано за ним право власності на вказану частку у майні.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2013 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 лютого 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2013 року і ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 лютого 2016 року без змін.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною першою статті 612 ЦК України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У постанові Верховного Суду від 1 вересня 2022 року у справі № 225/3427/15-ц (провадження № 61-18053св21) зазначено: «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2013 року у справі № 1527/19308/12 задоволено позов АТ «УкрСиббанк», стягнено солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 вересня 2006 року в сумі 1 028 387,70 грн, яка складається із: 831 269,20 грн заборгованості за кредитом, 161 717,01 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, 25 285,79 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та 10 115,70 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами.

Звертаючись з вказаним позовом, АТ «УкрСиббанк» просив визначити заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 вересня 2006 року за кредитом та процентами у розмірі 279 545,08 доларів США та за пенею в розмірі 1 192 289,03 грн, а саме:

103 999,65 доларів США заборгованість за кредитом;

27 490,43 доларів США заборгованість за процентами, нарахованими до 29 вересня 2016 року;

148 055 доларів США три проценти річних за період до 31 липня 2019 року;

945 391,76 грн пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, яка нарахована з 14 серпня 2018 року до 14 серпня 2019 року;

249 897,27 грн пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами, нарахована за період з 14 серпня 2018 року до 14 серпня 2019 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що: «визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду».

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що АТ «УкрСиббанк» 05 березня 2013 року звернулося з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитом, чим фактично змінило порядок, умови і строк дії кредитного договору.

За змістом поданого АТ «УкрСиббанк» розрахунку заборгованості банк нараховував проценти за користування кредитом та пеню, в тому числі і після 05 березня 2013 року (закінчення строку кредитування).

Суд не врахував, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2013 року про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості виключає можливість нарахування процентів та пені після закінчення строку кредитування.

За таких обставин заявлені у цій справі вимоги про стягнення процентів та пені, нарахованих після ухвалення рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, є безпідставними.

Крім того, банк зазначає про нарахування три проценти річних за період до 31 липня 2019 року, проте колегія суддів, зазначає, що у вказаній справі розглядається питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, та банком не заявлені вимоги про стягнення три проценти річних відповідно до ст. 625 ЦПК України.

Враховуючи, що банк скористався своїм право на дострокове повернення кредитних коштів, звернувшись до суду із позовом до позичальника та поручителя про стягнення всієї суми кредитної заборгованості, та рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.12.2013 року у справі № 1527/19308/12, з позичальника та поручителя на користь АТ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість за спірними кредитними договорами, суд дійшов висновку про те, що право банку нараховувати проценти та пеню за даними кредитними договорами після зміни строку виконання зобов`язання за ними припинено, тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, розмір заборгованості відповідача за кредитним договором від 29 вересня 2006 року № 0, відповідно до винесеного рішення, становить 1 028 387,70 грн, яка складається із: 831 269,20 грн заборгованості за кредитом, 161 717,01 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, 25 285,79 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та 10 115,70 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами.

Разом з тим, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.

Наслідки переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи врегульовано статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

З матеріалів справи вбачається, що в забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному кредитному договору відповідно до договору іпотеки від 25.09.2006, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 (надалі відповідач 1, іпотекодавець), прийнято в іпотеку нерухоме майно - нежилі приміщення салону та магазину, загальною площею 62.8 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить відповідачу ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нежилі приміщення, виданого 07.02.2006 року виконавчим комітетом Одеської міської ради. Одночасно з нотаріальним посвідченням договору іпотеки на вказану нерухомість було накладено заборону відчуження та зареєстровано у Державному реєстрі іпотек. Копія договору іпотеки та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.08.2019 року, як докази перебування нерухомості в іпотеці, наявні в матеріалах справи.

ОСОБА_2 заявою від 29.09.2006 надав згоду своїй дружині ОСОБА_10 на розпорядження будь-яким майном, що набуте в період шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя, у тому числі на передачу в іпотеку. Копія заяви від 29.09.2006 року, посвідчена приватним нотаріусом Гончаровою С.Ю..

Відповідно до п.2.1.1 договору іпотеки позивач як іпотекодержатель має право на усі передбачені законодавством України права іпотекодержателя, що надані останньому Законом України «Про іпотеку».

У разі порушення будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою іпотекодержатель (позивач) має право звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду відповідно до чинного законодавства України ( п.п. 4.1.1., 4.2.1 договору іпотеки).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2013 року зокрема позов ОСОБА_2 задоволено частково та виділено ОСОБА_2 зі спільної сумісної власності подружжя, зокрема, 1/2 частку нежитлового приміщення площею 62,8 кв.м, розташованого на АДРЕСА_1 , і визнано за ним право власності на вказану частку у майні.

Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна, у зв`язку з чим іпотека залишилась чинною для ОСОБА_2 ..

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно п. 4.2 іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса чи застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Враховуючи відсутність доказів щодо виконання вимог рішення суду, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог позивача щодо наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Щодо заяви про застосування строку позовної давності, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України у позивача було відсутнє право нараховувати проценти та пеню за кредитом, вимоги позивача про стягнення таких процентів та пені є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Колегія суддів визнає помилковим застосування позовної давності до усієї заявленої суми заборгованості, в рахунок погашення якої банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки, як підстави для відмови в позові, так як суд неправильно застосував до спірних правовідносин вказані норми матеріального права, оскільки частина позовних вимог (заборгованість за процентами та пенею нарахована після 5 березня 2013 року) є безпідставною.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_1 , оскільки позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, від 9 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17).

З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернені до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, провадження № 14-376цс18).

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною зверненою до цієї сторони позовною вимогою і, залежно від установленого, дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, провадження № 14-91цс20).

У справі, яка переглядається, АТ «УкрСиббанк» пред`явило до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить відповідачам на праві спільної власності по 1/2 частці кожному.

При цьому ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу позовної давності не заявляла.

Щодо заявлення про застосування строку позовної давності до позовних вимог що стосуються ОСОБА_2 , то колегія суддів зазначає наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд виходив з того, що звернення до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитом, що мало місце 05.03.2013, а, отже, в силу частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.

Колегія суддів погоджується з тим, що вказаними вище діями банк змінив строк виконання основного зобов`язання, проте висновок судів про пропуск банком строку позовної давності є помилковим.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Застосувавши вказані норми права, суд дійшов висновку, що банк пропустив строк позовної давності.

Проте суд не звернув уваги на те, що згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Банк у своїй позовній заяві та відповіді на відзив зазначав, що 26.02.2013, представник ПАТ «Укрсиббанк» звернувся до Суворовського районного суду міста Одеса із позовною заявою до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 від 29.09.2006р..

18.12.2013 Суворовським районним судом м. Одеса, ухвалено рішення по справі №1527/19308/12, яким суд вирішив позовну заяву Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 - задовольнити.

21.02.2018 Постановою Верховного суду залишено без змін рішення Суворовського районного суду міста Одеса від 18.12.2013та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29.02.2016 року.

Після того, як банк отримав виконавчі документи - 04.09.2018, ОСОБА_3 запевнив кредитора, що добровільно виконає вищезазначене судове рішення, та звернувся до факторингової компанії, з проханням викупити кредитний договір №0 від 29.09.2006.

Доказом вищевикладеного є копія листа від 20.09.2018, зі змісту якої вбачається, що боржник дійсно просив не пред`являти виконавчі листи до виконання, вів переговори з банком протягом 2018-2019 років.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.08.2019 року право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення за відповідачем ОСОБА_2 було зареєстроване лише 26.04.2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. До набрання рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 18.12.2013 законної сили та реєстрації права власності на частину нежитлового приміщення, що перебувало в іпотеці, за відповідачем ОСОБА_11 , існували певні перешкоди у зверненні до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, в зв`язку з тривалим спором про право власності на предмет іпотеки тільки після набрання вказаним рішенням суду законної сили та реєстрацією права власності на 1/2 частик майна за ОСОБА_2 стало можливим визначитися з особами відповідачів, що порушили право позивача, та надати суду разом з позовною заявою докази належності іпотечного нерухомого майна відповідачам.

Крім того, банк зазначив, що на момент звернення з цим позовом заборгованість по вказаному кредитному договору залишається не погашеною, рішення суду не виконаним, доказів протилежного стороною відповідача надано не було.

При цьому діюче законодавство не містить правові норми, які би обмежували певним строком процедуру примусового виконання рішення суду.

Тобто рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором не виконано і про це банк дізнався у 2018 році.

Вказані обставини свідчать про те, що кредитор, тобто позивач не зміг реалізувати свої права у виконавчому провадженні, не знав і не міг знати до часу пред`явлення позову, що рішення суду у справі № 1527/19308/12 не буде виконане. Тому висновок суду першої інстанції, що банк пропустив строк позовної давності є передчасним.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 668/9978/15-ц, провадження № 14-124цс19.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими, враховуючи вищевикладені обставини колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості на користь АТ «УкрСиббанк», що виникла внаслідок невиконання ОСОБА_3 договору про надання споживчого кредиту №0 від 29.09.2006 року по кредиту у розмірі 1 028 387 грн. 70 коп., що складається з: заборгованість за кредитом - 831 269 грн. 20 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 161 717 грн. 01 коп., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 25 285 грн. 79 коп., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам - 10 115 грн. 70 коп. - звернути стягнення на предмет іпотеки нежиле приміщення, загальною площею 62,8 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (номер обєкта в РПВН 6599800) та належить на праві приватної власності у розмірі частки ОСОБА_1 , та у розмірі частки ОСОБА_2 , встановивши спосіб реалізації предмету шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог ЗУ «Про іпотеку» за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни та такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням задоволення апеляційної скарги Акціонерного товариства «Укрсиббанк», з відповідачів на користь банку підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позову, апеляційної та касаційної скарги, у розмірі 86518,13 грн. Стягнути у рівних частинах з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача Акціонерного товариства «Укрсиббанк» сплачений ним судовий збір у загальному розмірі 86518,13, тобто по 43259,06 з кожного.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З огляду на вищевикладене вбачається, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального та процесуального права та невірно оцінені фактичні обставини справи і докази, наявні в матеріалах справи, оскільки суд прийшов до безпідставного та необґрунтованого висновку про відмову у позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Гладиш Ярослави Миколаївни, яка діє в інтересах Акціонерного товариства «Укрсиббанк» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2020 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості на користь АТ «УкрСиббанк», що виникла внаслідок невиконання ОСОБА_3 договору про надання споживчого кредиту №0 від 29.09.2006 року по кредиту у розмірі 1 028 387 грн. 70 коп., що складається з: заборгованість за кредитом - 831 269 грн. 20 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 161 717 грн. 01 коп., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 25 285 грн. 79 коп., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам - 10 115 грн. 70 коп. - звернути стягнення на предмет іпотеки нежиле приміщення, загальною площею 62,8 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (номер обєкта в РПВН 6599800) та належить на праві приватної власності у розмірі частки ОСОБА_1 , та у розмірі частки ОСОБА_2 , встановивши спосіб реалізації предмету шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог ЗУ «Про іпотеку» за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни та такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнути у рівних частинах з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача Акціонерного товариства «Укрсиббанк» сплачений ним судовий збір у загальному розмірі 86518,13, тобто по 43259,06 з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 14.08.2025.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко