Номер провадження: 22-ц/813/3298/25
Справа № 495/7758/24
Головуючий у першій інстанції Савицького С.І.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 листопада 2024 року, ухвалене у складі судді Савицького С.І., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

13 серпня 2024 року позивач ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, просить суд: стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 листопада 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що виходячи із загальних засад справедливості цивільного судочинства та необхідності захисту інтересів неповнолітньої дитини, враховуючи, що ст. 180 СК України покладає обов`язок утримувати дитину на обох батьків, прийнявши до уваги вікову категорію дитини, її потреби, відсутності доказів не можливості сплати відповідачем того розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який просить позивачка, суд приходить до висновку, що в даному випадку доцільним буде стягнути з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду, тобто з 13 серпня 2024 року і до повноліття дитини, та вважає, що таким чином буде досягнуто інтерес дитини в отримані матеріальної допомогу від батька.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 листопаду 2024 року та постановити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково. Стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку /доходу/, щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13.08.2024 року та до досягнення донькою повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 включно.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим, судове рішення суперечить матеріалам справи, при цьому суд порушив норми матеріального і процесуального права, які привели до прийняття не законного рішення.

Вказує, що його не сповіщали про розгляд справи на 25 листопада 2024 року, будь яких повісток не отримував, тим більше йому надходило сповіщення на 27 листопада 2024 року.

Зазначає, що мешкає однією сім`єю з жінкою, у якої є діти від іншого шлюбу, в них спільний бюджет, проживають разом з її дітьми, мають бажання офіційно оформити шлюб.

Тому, частка доходу відповідача йде і на утримання дітей, з якими разом з їх мамою проживає.

Крім того, проживають всі разом у орендованої квартири, сплачують власнику квартири квартирну плату, повністю проводять оплату комунальних послуг, на що також йде значна частка його заробітку.

Суд взагалі не повинен був брати до уваги те, що відповідач на праві приватної власності має квартири, оскільки в справі не має ніяких документів, підтверджуючих його право власності на житло у Бердянську, та в матеріалах справи також не має ніяких даних про те, чи є квартира в натурі, чи не зруйнована вона, в якому стані зараз знаходиться.

Щодо твердження суду про відсутності причино-наслідкового зв`язку між його перебуванням у хворобливому стані та необхідністю сплачувати аліменти в розмірі частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, а також відсутності доказів того, що він вимушений витрачати на лікування більш ніж 3/4 часток свого доходу суду не надано, то слід зазначити, що позивачка знає дуже добре про його стан здоров`я, що він отримав бойові поранення на війні, постійно лікується, що і спонукало її на розірвання шлюбу.

У судовому рішенні про матеріальний стан відповідача нічого не вказано, а перелічено тільки те, що вказала позивачка.

Вказує, що він хворіє після поранення та немає змоги сплачувати аліменти у заявленому розмірі.

Щодо стягнення судових витрат зазначає, що вказана сума є надмірною, фактично в описі виконаної роботи адвокат зазначає про участь в судовому засіданні, проте фактично будь яких засідань не проводилось та в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Крім того, в наданих до суду документів адвокатом не має ніяких даних про отримання коштів від клієнта за проведену роботу, тобто не має квитанція до прибуткового касового ордера, платіжного доручення відміткою банку або іншого банківського документу, касових чеків.

Відповідно до Посвідчення серії НОМЕР_1 від 12 березня 2018 року відповідач є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни -учасників бойових дій.

Тому згідно Закону України «Про судовий збір» звільнений від оплати судового збору

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду. Клопотань про відкладення не надходило, що у відповідності до вимог ст. 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 не був сповіщений про судове засідання, призначене на 25 листопада 2024 року, так як матеріали справи не містять жодних доказів направлення судових повісток сторонам у справі.

Тим більше, скаржник у своїй апеляційній скарзі зазначає про те, що отримував сповіщення про дату та час судового засідання на 27 листопада 2024 року.

Колегія суддів зазначає, що судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права доступу до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи положення п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду у справі №295/5011/15-ц (касаційне провадження № 61-1125св17).

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини необхідно задовольнити з огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що між сторонами 30 вересня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Бердянську Бердянського міськрайонного управління Запорізької області, був зареєстрований шлюб, про що було зроблено відповідний актовий запис за № 582.

Також судом встановлено, що дійсно батьками неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У відповідності до ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до п. п. 3 п.17Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів.

Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї.

Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні.

Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач.

При цьому право застосування норми закону належить виключно суду.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13.

Згідно частини другої статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3ст. 51 Конституції України).

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач надав до матеріалів справи роздруківки АТ КБ «ПриватБанк», як докази переведення грошових коштів на спростування аргументів позивачки щодо відсутності батька в утриманні дитини, свідоцтва про народження неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , докази проходження військової служби, медичну документацію та довідку ВЛК, обґрунтовуючи надання вказаних документів як неспроможність сплачувати аліменти у розмірі частки від усіх видів доходів, оскільки, на думку відповідача, він не зможе в певній мірі утримувати дітей цивільної дружини та забезпечувати власне лікування.

Колегія суддів не погоджується з ствердженнями відповідача про необхідність стягувати з нього аліменти у розмірі нижчому, ніж просить позивачка з причин наявності на утриманні відповідача інших дітей, оскільки доказів того, що діти цивільної дружини відповідача: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебувають на утриманні відповідача, до матеріалів справи не надано.

Крім того, згідно висновку, викладеного в Постанові Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі №565/2071/19, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншими.

В цьому контексті зміна сімейного стану позивача, сумісне проживання з іншою жінкою, на утриманні в якій власні діти, не є безумовною підставою для зміни та зменшення розміру аліментів.

Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі№ 760/9783/18-ц (провадження № 61-9460св20), від 16 вересня 2020 року у справі№ 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20), від 28 травня 2021 року у справі№ 715/2073/20 (провадження № 61-1031св21).

Крім того, банківські довідки про систематичність переказу грошових коштів, які відповідач здійснював на користь позивачки протягом тривалого часу, свідчать про фінансову можливість відповідача сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів щомісячно та є підтвердженням відповідного матеріального стану відповідача.

Також суд звертає увагу, що відповідач на праві приватної власності володіє нерухомістю у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та частки квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Незважаючи на те, що вказана нерухомість перебуває на тимчасово окупованої, дана обставина вказує про матеріальний стан відповідача та в силу приписів статті 182 Сімейного кодексу України має враховуватись під час ухвалення рішення.

Посилання скаржника, що матеріали справи не містять доказів, що він має на праві власності вказані об`єкти нерухомості спростовуються матеріалами справи, а саме інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. (а.с. 58-61)

Також, суд погоджується із аргументами

сторони позивача щодо відсутності причино-наслідкового зв`язку між перебуванням відповідача у хворобливому стані та необхідністю сплачувати аліменти в розмірі частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно. Так з моменту виписки з медичного закладу, в якому відповідачеві встановлено діагноз: F43.25 до отримання довідки ЛКК, в якій вказано, що ОСОБА_2 «придатний до військової служби», а хвороба F43.25 що розв`язався з виходом в одужання минув значний час та доказів того, що відповідач вимушений витрачати на лікування більш ніж 3/4 часток свого доходу суду не надано.

Виходячи із загальних засад справедливості цивільного судочинства та необхідності захисту інтересів неповнолітньої дитини, враховуючи, що ст. 180 СК України покладає обов`язок утримувати дитину на обох батьків, прийнявши до уваги вікову категорію дитини, її потреби, відсутності доказів не можливості сплати відповідачем того розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який просить позивачка, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку доцільним буде стягнути з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду, тобто з 13 серпня 2024 року і до повноліття дитини, та вважає, що таким чином буде досягнуто інтерес дитини в отримані матеріальної допомогу від батька.

Розподіл судових витрат

Згідно ч.1ст.133ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За умовами ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з того, що згідно із ЗУ «Про судовий збір» позивач та відповідач звільнені від сплати судового збору, віднести вказані витрати за рахунок держави.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також витрати на професійну правничу допомогу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вказане кореспондується з позицією ВСУ, викладеною у Постанові від 23.11.2020 року у справі № 638/7748/18

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 рокуу справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих, послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною.

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 3 жовтня 2019 р. у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 р. у справі № 925/113уі9, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 2 грудня 2020 р. у справі № 317/1209/19, від 3 лютого 2021 р. у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 р. у справі №753/1203/18.

У даній конкретній справі, що розглядається судом, стороною позивача документально доведено, що ним понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір надання правової допомоги від 12.08.2024 № 164/24, в якому зазначена сума вказаної правничої допомоги 4 000,00 гривен; акт наданих послуг до Договору про надання правничої допомоги від 12.08.2024, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльність, ордер.

З акту наданих послуг вбачається, що адвокатом було надано консультації -1 година 500 гривень, підготовка позовної заяви, оформлення додатків до неї, вивчення судової практики 1500 гривень, участь в судовому засіданні першої інстанції 2 000 гривень.

Також з матеріалів справи встановлено, що адвокатом будо надано 21.11.2024 відповідь на відзив.

Проте колегія суддів зауважує, що відповідно до матеріалів справи адвокат Каланжов В.І. 25.11.2025 звернувся із заявою до суду першої інстанції про розгляд справи за його відсутності.

Фактично з матеріалів справи вбачається, що судових засідань по справі не було проведено.

Таким чином, суд вважає за необхідно сягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн, оскільки вони повністю підтвердженні та документально доведені.

Згідно із частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що він звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", як учасник бойових дій на підтвердження чого надає копію посвідчення учасника бойових дій.

Відповідно до правового висновку, викладеного в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі №9901/70/20 (провадження №11-128заі20), пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнення від сплати судового збору осіб, які мають, зокрема статус ветеранів війни - учасників бойових дій, обмежено справами, пов`язаними з порушенням їхніх прав. Тобто, встановлені цим Законом положення стосуються випадків звернення до адміністративного суду за захистом прав, пов`язаних винятково зі статусом учасника бойових дій, і не поширюються на подання позовних заяв до суду із вимогами, що виходять за межі таких спірних правовідносин.

Цей висновки підтверджуються ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 567/79/23 (провадження № 14-93цс24).

Системний аналіз наведених норм закону з урахуванням правових висновків Верховного Суду свідчить про те, що у кожному випадку суди мають враховувати предмет та підстави позову, перевіряти, чи стосується така справа захисту прав особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до неї особи).

Так, оскільки предметом позовних вимог в даній цивільній справі є стягнення аліментів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для звільнення заявника від сплати судового збору з підстав, передбачених, п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки матеріали справи не свідчать про те, що спір в даній справі пов`язаний з порушенням прав ОСОБА_2 , як учасника бойових дій.

У зв`язку з тим, судовий збір в сумі 1211, 20 грн слід стягнути з відповідача на користь держави.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, розглядаючи справу, судова колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовної заяви

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 листопада 2024 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення повноліття задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку /доходу/ ОСОБА_2 , щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13.08.2024 року та до досягнення ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 включно.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу у розмірі 3 000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 1211 гривень 20 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко