ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 серпня 2025 року

м. Харків

справа № 627/970/23

провадження № 22-ц/818/1621/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Савенка М.Є., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області до ОСОБА_1 , треті особи Краснокутська селищна рада Богодухівського району Харківської області, ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки, -

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Панченко Олени Олександрівни на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 02 грудня 2024 року, постановлене суддею Бугаєнко І.В.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року Головне управління Держгеокадастру у Харківській області звернулось до суду з позовом, в якому просило витребувати у ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:1349 у власність держави шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за власником - державою в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області - права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:1349; стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 4 026 грн на користь Головного управління Держгеокадастру у Харківській області.

Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 02 грудня 2024 року позовні вимоги Головного управління Держгеокадастру у Харківській області задоволено частково. Витребувано у ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:1349 у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Головного управління Держгеокадастру у Харківській області витрати зі сплати судового збору у розмірі 4026 (чотири тисячі двадцять шість) грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвоката Панченко О.А. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі; вирішити питання розподілу судових витрат.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; відповідач зазначає, що він є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки. Наголошує, що на момент укладення договору купівлі продажу земельної ділянки підстав вважати, що ОСОБА_2 набув право на земельну ділянку не за законом не було. Саме посадові особи Держгеокадастру не виконали покладені на них обов`язки та допустили повторне надання у приватну власність фізичній особі земельної ділянки.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з метою відновлення порушеного права держави на земельні ділянки суд вважає, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:1349 має бути повернута із незаконного чужого володіння у власність держави, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 15.11.2018 за заявою ОСОБА_2 , Головним управлінням Держгеокадстру у Харківській області було видано наказ №8597-СГ від 26.11.2016 «Про затвердження документації із землеустрою та передачу заемельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів на території Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області. Передано гр. ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 2,0000 га (кадастровий номер :04:000:0332) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами населених пунктів на території Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області, що підтверджується копією вказаного наказу, копією заяв ОСОБА_2 та Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-018 від 06.11.2016 /Т.1, а.с. 21-22,23,24/.

19.12.2018 року ОСОБА_2 відчужив земельну ділянку площею 2,0000 га (кадастровий номер :04:000:0332), що вбачається з копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №350990343 від 19.10.2023 / Т.1, а.с.19-20/.

10.04.2019 року за заявою ОСОБА_3 , який діяв за дорученням від імені ОСОБА_2 , Головним управлінням Держгеокадстру у Харківській області було видано наказ №3024-СГ від 17.04.2019 «Про затвердження документації із землеустрою та передачу заемельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів на території Козіївської сільської ради Краснокутського району Харківської області та передано гр. ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 2,0000 га, в тому числі рілля площею 2,0000 га (кадастровий номер :02:001:1349), із земель запасу сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами населених пунктів на території Козіївської сільської ради Краснокутського району Харківської області, що підтверджується копією вказаного наказу, копією заяв ОСОБА_2 та Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-019 від 08.04.2019 / Т.1, а.с.25-26,27,28-29/.

Як вбачається інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №350189799 від 12.10.2023, ОСОБА_2 відчужив належну йому земельну ділянку кадастровий номер :02:001:1349, площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства, на території Козіївської сільської ради Краснокутського району Харківської області на користь ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі продажу № 1641 від 13.08.2019 посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевцовим С.О. / Т.1, а.с.18/

Відповідно до ухвали Київського районного суду м. Харкова від 28.06.2023 (справа №953/4661/23), дозволено право тимчасового доступу до документів, зобов`язавши Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, надати слідчому слідчого відділення відділу спеціальної поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області капітану поліції Суркову А.С., тимчасовий доступ до документів, з можливістю вилучення їх належним чином завірених копій, а саме до: реєстраційних справ об`єктів нерухомого майна, землевпорядних документацій, рішень/наказів про затвердження землевпорядних документацій та передачу земельних ділянок у власність/користування, оригіналів заяв громадян про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, по земельним ділянкам з кадастровими номерами: 632358200:02:001:1349, на території Краснокутського району Харківської області площею 2 га / Т.1, а.с.33-36/.

Звертаючись до суду з цим позовом, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області просило витребувати у ОСОБА_1 на користь держави земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:1349 для ведення особистого селянського господарства, що була передана у власність ОСОБА_2 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області №3024-СГ від 17.04.2019, посилаючись на те, що ОСОБА_2 набув її у власність незаконно, повторно використавши своє право на безоплатне отримання земельної ділянки у власність для даного виду використання.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 14Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Частинами першою, другою статті 78Земельного кодексуУкраїни (далі - ЗК України) визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до статті 80ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності;б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності;в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Частиною першою статті 81ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до пункту «а» частини третьої статті 22ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно з пунктом «в» частини третьої, частиною четвертою статті 116ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

За змістом пункту «б» частини першої статті 121ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі не більше 2,0 га.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118, 186-1 ЗК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частинами першою та другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).

Земля є унікальним обмеженим природним та базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться

у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення (частина четверта статті 116 ЗК України).

Згідно з пунктом «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі не більше 2,0 гектара.

Спірна земельна ділянка вибула із земель сільськогосподарського призначення державної власності внаслідок повторного використання ОСОБА_2 права на безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання.

Таким чином ОСОБА_2 було двічі отримано земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, що становить порушення статей 116 та 121 Земельного кодексу України.

Щодо вимоги про витребування земельної ділянки від ОСОБА_1 судова колегія зазначає наступне.

Згідно із ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до статті 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. За приписами статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, у всіх інших випадках інтереси добросовісного набувача захищаються, тобто, власник не вправі вимагати повернення свого майна.

При цьому суд констатує, що, з врахуванням положення статті 204 Цивільного кодексу України, встановлюється презумпція правомірності правочину за певних умов, а саме: а) якщо недійсність правочину не встановлена законом; б) якщо правочин не визнаний судом недійсним.

Вирішуючи питання, пов`язані з розмежуванням добросовісного і недобросовісного набувача, слід враховувати положення ст. 330 ЦК України, відповідно до якої на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, набуває право власності добросовісний набувач, якщо, відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребувано у нього. Зокрема, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не має права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння.

За змістом ч.5 ст. 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в т. ч. про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для витребування у нього майна. Наявність у діях власника волі на передачу майна виключає можливість його витребування у добросовісного набувача.

Судом встановлено, що станом на момент укладення договору купівлі-продажу, продавець відповідно Договору, підтвердив належність йому на праві власності земельної ділянки, відсутність судових спорів щодо неї, відсутність заборони продажу, а також підтверджувала достовірність поданих документів про право власності на відчужувану земельну ділянку. Відповідно, за ОСОБА_2 зареєстроване право власності, на підтвердження чого під час підписання договору, ним було надано правовстановлюючі документи на земельну ділянку, а саме витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Покупець оглянув надані Продавцем документи, пересвідчився в належності земельної ділянки ОСОБА_2 .. Крім того, нотаріусом, який посвідчував правочин, було належним чином перевірено належність відповідачу земельної ділянки, що підтвердило наявність у нього права власності на нерухоме майно.

Тому підстав вважати, що ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем, колегія суддів не вбачає.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).

Відтак саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц та від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13).

Колегія суддів зазначає, що саме на Головне управління Держгеокадастру у Харківській області покладено обов`язок перевіряти наявність права особи на приватизацію землі та вживати заходів, які унеможливлять повторну приватизацію землі особою, яка вже використала таке своє право.

Натомість передача Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області земельної ділянки особі, яка не мала на це право, без проведення належної перевірки, не свідчить про наявність підстав для витребування земельної ділянки у добросовісного набувача.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та безпідставно дійшов висновку про задоволення позову.

Враховуючи вищезазначене, судова колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та витребування майна у добросовісного набувача на користь позивача. Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 367, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Панченко Олени Олександрівни - задовольнити.

Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 02 грудня 2024 року - скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог Головного управління Держгеокадастру у Харківській області до ОСОБА_1 , треті особи Краснокутська селищна рада Богодухівського району Харківської області, ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки - відмовити.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на користь ОСОБА_1 судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги в сумі 4831,20 грн

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Ю.М.. Мальований

М.Є. Савенко

Повний текст постанови складено 13.08.2025