ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/2129/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді (судді-доповідача) Мальованого Ю.М.,

суддів Маміної О.В., Яцини В.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2024 року в складі судді Янцовської Т.М. по справі № 646/12499/24 за позовом ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2021 року задоволено позов ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та стягнуто з відповідача відшкодування збитків у порядку регресу в розмірі 22 281,44 грн і 4908,00 грн судових витрат.

30 серпня 2023 року державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 72642201 щодо примусового виконання рішення суду згідно виконавчого документа.

04 листопада 2024 року державним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із фактичним виконанням відповідачем рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2021 року.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

З урахуванням вищезазначеного, він має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення, починаючи з наступного дня після ухвалення рішення суду по справі № 646/6448/21 29 грудня 2021 року, та до дня фактичного виконання рішення суду 03 листопада 2024 року.

Просив стягнути з відповідача на його користь 3% річних у розмірі 1906,44 грн та інфляційні втрати у розмірі 9276,25 грн, витрати по сплаченому судовому збору в розмірі 968,96 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.

02 грудня 2024 року від представниці відповідача адвоката Зайцевої О.О. через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволенні позову. Відзив мотивовано тим, що у зв`язку з активними бойовими діями на території м. Харкова та Харківської області відповідач втратив роботу і заробіток, який отримував від підприємницької діяльності, пов`язаної з роздрібною торгівлею в місті. 06 квітня 2022 року ФОП було ліквідовано, підприємницьку діяльність припинено, відповідач став волонтером, членом Благодійної організації Благодійного фонду «Відбудуємо Харків». Здійснюючи дії із ліквідування наслідків чергового влучання снаряду в житлову забудову м. Харків ОСОБА_2 дістав серйозної травми коліна. Військові дії є обставиною непереборної сили. Незважаючи на вказане, йому вдалося дістати потрібну суму грошей та 04 листопада 2024 року сплатити борг повністю. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Отже, особи, які прострочили сплату заборгованості під час війни, є захищеними законодавством від відповідальності за таке прострочення у зв`язку з відсутністю їх вини у цьому.

03 грудня 2024 року від позивача ФОП ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, в якій він наголосив на тому, що право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Вказав, що посилання представника відповідача на пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України є безпідставним, адже вищевказана норма стосується договірних зобов`язань, проте між сторонами не було укладено жодних договорів про надання позики/кредиту, а наявні деліктні зобов`язання.

24 грудня 2024 року від представниці відповідача адвоката Зайцевої О.О. через систему «Електронний суд» надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких вона вказала, що несвоєчасне виконання ОСОБА_2 зобов`язання за договором № 13/05/2021 про відступлення права вимоги, який було укладено 13 травня 2021 року між позивачем та ПрАТ «СК «ВУСО», сталося не з його вини, а внаслідок настання обставин, які не залежали від волі ОСОБА_2 , а саме майже повного зупинення будь-якої підприємницької діяльності в місті Харкові через повномасштабне збройне вторгнення рф на територію України та активні бойові дії. Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_1 в сім`ї народилася дитина, ОСОБА_3 . Зобов`язання у відовідача виникло внаслідок цивільно-правової угоди договору від 13 травня 2021 року №13/05/2021 про відступлення права вимоги, жодної шкоди ОСОБА_2 ФОП ОСОБА_1 не заподіював.

25 грудня 2024 року від позивача ФОП ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення, в яких він повторно звернув увагу на те, що між сторонами не було укладено жодних договорів про надання позики/ кредиту, а рішенням суду стягнуто з відповідача на користь позивача у порядку регресу виплату, що проводилась за пошкоджений транспортний засіб іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди, тобто виникли недоговірні зобов`язання.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що дія ч. 2 ст. 625 ЦК не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди. При цьому, ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов`язань. Крім того, з рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства. Відшкодування шкоди це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності.

На вказане судове рішення засобами поштового зв`язку 27 січня 2025 року ФОП ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не застосував висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, не врахував, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання, незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону. Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним коштами, тож вони нараховуються незалежно від вини боржника. Неможливість виконання зобов`язання внаслідок відсутності коштів не звільняє від відповідальності. Оскільки відповідачем рішення суду щодо стягнення коштів від 28 грудня 2021 року виконано лише 04 листопада 2024 року, він має право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат за весь час прострочення. Орієнтовний розмір судових витрат на послуги адвоката - 2000,00 грн.

22 березня 2025 року від представниці відповідача адвоката Зайцевої О.О. через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Відзив мотивовано тим, що відповідач звільнений від сплати 3% та інфляційних втрат за час воєнного стану на підставі пункту 18 Прикінцевим та Перехідних положень ЦК України.

25 березня 2025 року від ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, в якій він вказав, що положення пункту 18 Прикінцевим та Перехідних положень ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Між позивачем та відповідачем не було укладено жодних договорів про надання позики чи кредиту, а грошове зобов`язання між сторонами виникло в зв`язку із відшкодуванням в порядку регресу збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2024 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2021 року у справі № 646/6448/21 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, у розмірі 22 281,44 грн, а також судові витрати у розмірі 4908,00 грн (а.с. 4-6).

При розгляді вказаної справи встановлено, що в результаті ДТП, яка сталася з вини водія ОСОБА_2 , була спричинена матеріальна шкода, яка повністю відшкодована ПрАТ «СК «ВУСО», правонаступником якого щодо вимог за Договором про відступлення права вимоги №13/05/2021 від 13 травня 2021 року є ФОП ОСОБА_1 , що відповідно до ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» набув право зворотної (регресної) вимоги до відповідача.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2021 року у справі № 646/6448/21 набрало законної сили 28 січня 2022 року та є чинним.

Постановою старшого державного виконавця Основ`янсько-Слобідського відділу ДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 30 серпня 2023 року відкрито виконавче провадження № 72642201 щодо примусового виконання виконавчого листа № 646/6448/21, виданого 28 липня 2023 року на виконання вищевказаного рішення суду (а.с. 7).

Постановою головного державного виконавця Основ`янсько-Слобідського відділу ДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 04 листопада 2024 року закінчено виконавче провадження № 72642201 у зв`язку зі сплатою боргу в повному обсязі (а.с. 8).

На підтвердження своїх доводів відповідачем ОСОБА_2 надано копію довідки БО БФ «Відбудуємо Харків» № 025-22 від 07 серпня 2022 року щодо його членства у фонді як волонтера (а.с. 35), копію його заяви від 23 жовтня 2024 року до ПрАТ СК «Інтер-Поліс» щодо страхової виплати за страховий випадок 03 жовтня 2024 року (травма коліна) (а.с. 36), копію витягу з медичної карти стаціонарного хворого № 623 щодо його перебування на лікуванні у зв`язку з захворюванням хребта з 27 червня 2024 року по 08 липня 2024 року (а.с. 37-39), скриншот із застосунку «Дія» щодо припинення його підприємницької діяльності з 06 квітня 2022 року (а.с. 40), а також копію свідоцтва НОМЕР_1 від 23 березня 2022 року про народження у нього дочки ОСОБА_3 (а.с. 57).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання, згідно з статтею 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти, рішення суду (частина друга статті 11 ЦК України).

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

По своїй суті зобов`язання про відшкодування майнової шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру відшкодування.

Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: 1) договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; 2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди.

Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 757/3725/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 463/389/14-ц, від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, від 06 грудня 2023 року у справі № 522/12406/22.

Таким чином, у разі якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач має перед позивачем грошове зобов`язання, що підтверджується рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2021 року у справі № 646/6448/21, яке набрало законної сили 28 січня 2022 року, про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, у розмірі 22 281,44 грн, а також судових витрат у розмірі 4908,00 грн.

Виконавче провадження з примусового виконання вказаного рішення суду закінчено 04 листопада 2024 року у зв`язку з повним погашенням боргу.

Отже, відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Висновок суду першої інстанції щодо неможливості застосування до спірних недоговірних відносин норми статті 625 ЦК України колегія суддів вважає помилковим, оскільки у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц та від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц).

Відповідного висновку щодо того, що приписи статті 625 ЦК України застосовні до правовідносин, які виникають унаслідок порушення обов`язку з виплати відшкодування шкоди у визначеному в чинному рішенні суду розмірі, а саме у разі несвоєчасного виконання такого рішення, Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21, провадження № 14-91цс22, хоча вона й стосувалась прострочення виконання грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, підтвердженого судовим рішенням.

У постанові від 12 січня 2022 року у справі № 336/4262/19, провадження № 61-6633св20, Верховний Суд теж дійшов висновку, що у разі коли грошове зобов`язання з компенсації шкоди, визначене рішенням суду, не виконане, наявні правові підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення його виконання.

Суд першої інстанції на зазначені вище вимоги закону та правові позиції Верховного Суду уваги не звернув, не врахував, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, визначене у грошовій одиниці гривні, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку щодо відмови у задоволенні позову.

Отже, у даному разі є підстави для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням суду.

Разом з тим, визначаючи час прострочення виконання грошового зобов`язання, колегія суддів виходить з того, що обов`язок зі сплати заборгованості у відповідача виник з моменту набрання рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2021 року законної сили 28 січня 2022 року, а не з наступного для після його ухвалення, як помилково вважає позивач, та тривав до 03 листопада 2024 року - до моменту закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним виконанням рішення суду.

Розрахунок інфляційних втрат здійснюється за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

IIc (101,60 : 100) x (104,50 : 100) x (103,10 : 100) x (102,70 : 100) x (103,10 : 100) x (100,70 : 100) x (101,10 : 100) x (101,90 : 100) x (102,50 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,70 : 100) x (101,50 : 100) x (100,20 : 100) x (100,50 : 100) x (100,80 : 100) x (99,40 : 100) x (98,60 : 100) x (100,50 : 100) x (100,80 : 100) x (100,50 : 100) x (100,70 : 100) x (100,40 : 100) x (100,30 : 100) x (100,50 : 100) x (100,20 : 100) x (100,60 : 100) x (102,20 : 100) x (100,00 : 100) x (100,60 : 100) x (101,50 : 100) x (101,80 : 100) = 1.42331256

Інфляційне збільшення з період з 28 січня 2022 року по 03 листопада 2024 року становить: 22 281,44 грн x 1.42331256 - 22 281,44 = 9 432,01 грн.

Однак з урахуванням того, що ФОП ОСОБА_1 у позові просив стягнути на його користь інфляційні втрати у розмірі 9276,25 грн, враховуючи принцип диспозитивності, який не дозволяє суду вийти за межі заявлених вимог, позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 у частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в розмірі заявлених вимог 9276,25 грн.

Розрахунок 3% здійснюється за формулою:

Сума санкції = С x 3% x Д : 365 (366), де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.

3 % річних за період з 28 січня 2022 року до 31 грудня 2023 року: 22 281,44 грн x 3 % x 703 : 365 = 1 287,44 грн.

3 % річних за період з 01 січня 2024 року по 03 листопада 2024 року: 22 281,44 грн x 3 % x 308 : 366 = 562,52 грн.

Всього 1287,44 + 562,52 = 1 849,96 грн.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 підлягає стягненню 3% річних в розмірі 1849,96 грн та інфляційні втрати в розмірі 9276,25 грн.

Посилання відповідача на те, що він звільнений від сплати 3% річних та інфляційних втрат, передбачених статтею 625 ЦК України, на час воєнного стану на підставі пункту 18 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК України колегія суддів вважає безпідставним.

Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Визначене вказаним пунктом звільнення від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, стосується лише грошових зобов`язань, що виникли з договору кредиту (позики).

Натомість грошове зобов`язання в даній справі виникло з відшкодування шкоди (збитків) в порядку регресу, тобто є позадоговірним, а не позикою (кредитом), і до спірних правовідносин не підлягає застосуванню пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Також не можуть бути взяті до уваги й доводи ОСОБА_2 щодо того, що він звільнений від відповідальності за порушення зобов`язання у зв`язку з непереборною силою, та його посилання у відзиві на позов на статтю 617 ЦК України. Статтею 617 ЦК України встановлено загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок дії непереборної сили, у той час як норми статті 625 ЦК України, яка визначає відповідальність за порушення саме грошового зобов`язання незалежно від наявності чи відсутності вини боржника, є спеціальними, конкретизуючими і не передбачають жодних підстав звільнення від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання (частина перша статті 625 ЦК України). Нарахування у вигляді інфляційних втрат та 3% річних, що передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, за своєю правовою природою не є правовою відповідальністю (штрафними санкціями), тому правила щодо звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання у випадку настання непереборної сили (форс-мажору), визначені ст. 617 ЦК України, не підлягають застосуванню до зобов`язання, передбаченого ч.2 ст.625 ЦК України. Зазначене відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 910/8741/22.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вбачає підстави, передбачені статтею 376 ЦПК України, для скасування оскаржуваного рішення із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При зверненні до суду з позовом ФОП ОСОБА_1 сплачено 968,96 грн судового збору, за подання апеляційної скарги сплачено 1816,80 грн (а.с. 16, 87).

Зважаючи на те, що позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 задоволено частково, на 99,5%, судові витрати у розмірі 2 771,83 грн ((968,96 + 1816,80) х 99,5%) підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 .

Крім того, у позовній заяві ФОП ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, інтереси ФОП ОСОБА_1 представляв адвокат Самойленко П.М. на підставі договору про надання правової допомоги № 01/11/22 від 01 листопада 2022 року, додаткової угоди № 53 від 17 червня 2024 року до вказаного договору (а.с. 10-11), а також довіреності від 03 лютого 2022 року (а.с. 14).

З акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 17 червня 2024 року до договору про надання правової допомоги № 01/11/22 від 01 листопада 2022 року вбачається, що адвокат Самойленко П.М. надав ФОП ОСОБА_1 по справі, яка пов`язана зі стягненням з ОСОБА_2 суми інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми боргу, наступні послуги: аналіз судової практики та обговорення з клієнтом правової позиції по справі протягом 1 години вартістю 500,00 грн, складання позовної заяви про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми боргу, підготовка розрахунку, підготовка документів до позовної заяви протягом 3 годин вартістю 2000,00 грн, подання позовної заяви через систему «Електронний суд» протягом 1 години вартістю 700,00 грн, загальна вартість робіт становить 3200,00 грн. Крім того, клієнтом здійснено авансування послуг адвоката для здійснення супроводу та контролю судової справи (подання з електронного кабінету позивача ФОП ОСОБА_1 в системі «Електронний суд» клопотань про розгляд справи без участі позивача та його представника, заяви на видачу рішення, заяви на видачу виконавчого листа, в подальшому звернення до відділу ДВС щодо примусового виконання рішення суду) в розмірі 800,00 грн (а.с. 12).

Оплата ОСОБА_1 адвокату Самойленку П.М. послуг за договором № 01/11/22 в розмірі 4000,00 грн підтверджується платіжною інструкцією АТ КБ «ПриватБанк» від 17 червня 2024 року (а.с. 13).

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

З урахуванням складності та категорії справи (стягнення інфляційних втрат та 3% річних), обсягу доказів, ціни позову, складання позовної заяви не потребувало від професійного адвоката значних зусиль та витрат часу. Послуги з аналізу судової практики та обговорення правової позиції фактично охоплюються послугою зі складання позовної заяви.

Враховуючи викладене, оскільки позов ФОП ОСОБА_1 задоволено частково, на 99,5%, з урахуванням принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, судова колегія дійшла висновку, що справедливим буде стягнення з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 у рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, надану протягом розгляду справи судом першої інстанції, в розмірі 3000,00 грн.

Питання щодо стягнення судових витрат за надання правничої допомоги у суді апеляційної інстанції не розглядається, оскільки в апеляційній скарзі вказано лише про орієнтовний розмір таких витрат без надання доказів щодо них.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ФОП ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) за період з 28 січня 2022 року по 03 листопада 2024 року 3% річних у розмірі 1849 (одна тисяча вісімсот сорок дев`ять) грн 96 коп та інфляційні втрати у розмірі 9276 (дев`ять тисяч двісті сімдесят шість) грн 25 коп, а всього 11 126 (одинадцять тисяч сто двадцять шість) грн 21 коп, а також 2 771 (дві тисячі сімсот сімдесят одна) грн 83 коп судового збору та 3000 (три тисячі) грн 00 коп у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, надану при розгляді справи судом першої інстанції.

У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 04 серпня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина