Справа №613/630/25 Провадження № 2/613/425/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 серпня 2025 року м. Богодухів

Богодухівський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді Харченка С.М., за участю секретаря судового засідання Нагорної С.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Богодухові в порядку загального позовного провадження справу за позовом Акціонерного товариства « ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК»звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за якою просить стягнути з відповідача заборгованість у сумі 48 311,67 грн. та судовий збір у сумі 2422, 40 грн.

Позов мотивує тим, що між АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙБАНК» та ОСОБА_1 (далі по тексту Відповідач, Позичальник) укладено кредитні договори: 1. 29.03.2013 кредитний договір №9294, за яким позичальнику видано кредит у сумі 18500 грн.; 2. 25.08.2021 кредитний договір №501 за яким позичальнику кредит у сумі 15 000 грн. (копії кредитних договорів додаються). Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 10.01.2025 склала: 1) По кредитному договору від 29.03.2013 №9294 25 106, 25 грн., з яких: 18 493 грн. заборгованість за кредитом; 6 613,25 грн. заборгованість процентами; 2) по кредитному договору від 25.08.2021 №501-23205,42 грн., з яких: 11875,19 грн. заборгованість за кредитом; 2,93 грн. заборгованість процентами; 11 327,3 грн. заборгованість за комісією. Тобто загальна сума заборгованості по вищевказаним кредитним договорам станом на 10.01.2025 склала 48 311, 67 грн.

Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 17 квітня 2025 року провадження по справі відкрито та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

07.05.2025 року відповідач через систему «Електронний суд» подала відзив на позовну заяву, за яким зазначила, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кедиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладений після набуття чинності ЗУ «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нкчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20), на яку посилається заявник на підтвердження наявності підстав касаційного оскарження судових рішень у справі. Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі № 361/392/20 (провадження № 61-16470св20), та зазначає, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи те, що відповідачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів 1.4 та 6 кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Отже, як вбачається із норм чинного законодавства та позиції Верховного суду, у вказаних правовідносинах встановлення у договорі споживчого кредиту умови щодо сплати комісії за обслуговування кредиту не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому є нікчемною. Враховуючи вищевикладене, відповідач вважає вимоги позивача про стягнення з неї 11327.3 грн., необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того зазначила, що відповідно до поданого позивачем розрахунку відповідач сплатила 3 742, 50 грн. безпідставно нарахованої комісії. Вважала, що нарахування комісії не відповідає вимогам чинного законодавства та така сплата повинна зараховуватись в рахунок погашення отриманого тіла кредиту. Також зазначила, що з огляду на встановлені у справі обставини, а також сформульовані у цій постанові висновки щодо нікчемності пунктів 1.4 та 6 кредитного договору, ВеликаПалата Верховного Суду вважає за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину зобов`язати ПАТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором від 19 червня 2018 року №Р24.00301.004034055 з огляду на нікчемність пунктів 1.4 та 6 цього договору, що забезпечує захист інтересу позивача у правовій визначеності.Отже, на думку відповідача сплачені нею кошти, які сплачувались в рахунок погашення комісії за обслуговування кредиту повинні бути зараховані в рахунок погашення тіла кредиту, відсотків, що нараховані за користування кредитом. Вважала, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що сума заборгованості яку останній просить стягнути відповідає вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи. Щодо вимог позивача по кредитному договору від 29.03.2013 року №9294, вказує, що на думку позивача, між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та Відповідачем було укладено кредитний договір від 29.03.2013 року № 9294, при цьому жодний із перелічених «доказів» не містить № 9294. Неможливо встановити, чи мають такі роздруківки будь-яке відношення до нібито укладеного договору № 9294, а саме за договором із такимномером, позивач просить суд стягнути заборгованість. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його змістзафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений уписьмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного,електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною(сторонами) (частини 1, 2 статті 207 ЦК). Подані позивачем роздруківки Пропозиції укласти договір та Загальні умови не містять підпису з боку нібито первісного кредитору ПАТ «БанкРенесанс Капітал».Тож, такі роздруківки не можуть свідчити, що банк погодився із пропозицією відповідача, відкрити йому картковий рахунок та надати кредитні кошти. Враховуючи вищевикладене, відповідач вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту укладення між Відповідачем та ПАТ «Банк РенесансКапітал» кредитного договору № 9294. ОСОБА_1 не погоджується з такими необґрунтованими припущеннями позивача та заперечує проти укладення договору №9294. Щодо нібито отримання відповідачем коштів, зазначає, що дане припущення є необґрунтованим та не відповідає фактичним обставинам справи, виходячи із такого. Як вбачається із вимог чинного законодавства до оформлення первинних бухгалтерських облікових документів встановлені певні вимоги, при недотриманні яких вказані документи є недійсними. Позивачем, разом із позовною заявою направлено до суду роздруківку невідомого походження, під назвою Виписка. В казана виписка не містить підпису особи, що її створила. Тож, позивачем не доведено ані укладення кредитного договору, ані нібито отримання відповідачем кредитних коштів.

Щодо строків позовної давності сторона позивача зазначила, що стосовно визначення моменту, коли позивач мав довідатись про своє порушене право та з якого почала свій перебіг позовна давність стосовно вимог позивача,Верховний суд України у своєму правовому висновку, сформованому у Постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, зазначив, що для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи пропорушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставинипорушення її прав.Відповідно до умов Пропозиції (п.2.4. частини 2) строк користування овердрафтом 36 місяців.Доказів пролонгації нібито укладеного кредитного договору, позивачем до суду ненадано.Всі списання проводились Банком самостійно, а тому такі дії не можна вважати яквизнання Відповідачкою своїх зобов`язань, як і не можливо вважати, що такісписання «поновлюють» строк позовної давності.Отже, позивач повинен був звернутись із позовною заявою, в строк до 29.03.2019 року. Як вбачається із тексту позовної заяви, остання виготовлена 27.03.2025 року, тобто зпорушенням строків позовної давності майже у 6 років.Відповідно до ст. 262 ЦКУ, Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядкуобчислення та перебігу позовної давності. А тому, сторона позивача вважає, що окрім недоведення позивачем своїх позовних вимог, в повномуобсязі, останній звернувся із позовною заявою із пропущенням строку позовноїдавності. Доказів такої пролонгації позивачем до суду надано не було. Подана позивачем виписка по рахунку не міститьінформації про сплату відповідачкою суми нібито отриманого кредиту, відсотків абобудь-яких комісій. Всі списання проводились Банком самостійно, а тому такі дії не можна вважати як визнання відповідачкою своїх зобов`язань, як і не можливо вважати, що такі списання «поновлюють» строк позовної давності.

Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 12 червня 2025 року підготовче провадження закрито та справу призначено до розгляду.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, згідно змісту позову просив справу розглянути за відсутності представника банку.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи була повідомлена, причини неявки в суду не повідомила, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи не надала.

У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані стороною позивача письмові докази, суд встановив наступне.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що між АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» та ОСОБА_1 (далі по тексту Відповідач, Позичальник) укладено кредитні договори: 1. 29.03.2013 кредитний договір №9294, за яким позичальнику видано кредит у сумі 18500 грн.; 2. 25.08.2021 кредитний договір №501 за яким позичальнику кредит у сумі 15 000 грн. Відповідачем також підписані паспорти споживчого кредиту, згідно якого між сторонами узгоджена сума кредиту, відсоткова ставка, строк кредитування та інші істотні умови договору.

Відповідач не виконує свої зобов`язання за вищевказаними кредитними договорами належним чином довготривалий строк, у зв`язку з чим станом на 10.01.2025 року утворилась заборгованість: по кредитному договору від 29.03.2013 №9294 у розмірі 25106,25 грн., з яких: 18 493 грн. заборгованість за кредитом; 6613,25 грн. Заборгованість за процентами та по кредитному договору від 25.08.2021 №501 у розмірі 23 205, 42 грн., з яких: 11 875,19 грн. заборгованість за кредитом; 2,93 грн. заборгованість за процентами; 11327,30 грн. заборгованість за комісією.

Враховуючи неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань, позивач вимушений звернутись до суду за захистом свої прав у вказаний у позові спосіб.

Відповідно дост. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до ст.ст.525,526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно з частиною першоюстатті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина першастатті 1055 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно достатті 1048 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності дост. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Оскільки відповідач допустила прострочення платежів щодо повернення кредитів, процентів за користування грошовими коштами, тобто не виконала зобов`язання за кредитними договорами №9294 від 29.03.2013 та №501 від 25.08.2021 в частини стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсоткам у загальному розмірі 36 984,37 грн. підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача в частині стягнення комісії за кредитним договором №501 від 25.08.2021 у розмірі 11327,30 грн., суд виходить з такого.

Згідно з абзацом третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року, останній редакції до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року № 1734-VІІІ. Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

У зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів»текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до частин першої та другоїстатті 11 Закону України «Про споживче кредитування»після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно частини другоїстатті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).

В кредитному договорі №501 від 25.08.2021 встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 4,99 %, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першоюстатті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Враховуючи наведене, оскільки ОСОБА_1 встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд приходить до висновку, що положення вищевказаних кредитних договорів, укладених між ОСОБА_1 та АТ «Перший Український Міжнародний Банк» щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно є нікчемними, а тому позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості за комісією не підлягає задоволенню.

Таким чином, оскільки умови кредитного договору№501 від 25.08.2021 щодо обов`язку здійснення платежів за комісією є нікчемними, нарахована позивачем заборгованість за комісією у розмірі 11327,30 стягненню не підлягає.

При цьому, слід зазначити, що суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на недоведеність укладення сторонами кредитного договору №9294 та не погодження ними умов кредитування, оскільки виписка по особовому рахунку відповідача, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо існування заборгованості відповідача, тим самим укладення договору.

Посилання представника відповідача на відсутність кредитних взаємовідносин між сторонами спростовується зазначеними вище обґрунтуваннями і частковим погашенням заборгованості ОСОБА_1 .

З наданої позивачем виписки по рахунку (а.с.30-32) вбачається, що ОСОБА_1 отримала кредитні кошти, користувалася ними, періодично вносила оплати в рахунок погашення заборгованості, при цьому не виконала свої зобов`язання у повному обсязі, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 10.01.2025 року становить 25 106,25 грн., та складається з заборгованості за сумою кредиту в розмірі 18 493 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 6 613,25 грн.

Суд також бере до уваги і те, що листом від 13.01.2025 року (а.с.26) позивач інформував відповідача щодо наявної заборгованості за кредитними договорами №9294 та 501 і необхідності сплати заборгованості протягом 30 днів.

Щодо тверджень відповідача про ненадання позивачем первинних бухгалтерських документів на підтвердження перерахування кредитних коштів суд зазначає, що саме боржник має доступ до свого рахунку, і саме боржник має можливість надати суду виписку з свого рахунку в підтвердження відсутності надходження коштів від кредиторів на виконання укладеного договору. Натомість відповідачем така виписка надана не була, тому заперечення представника відповідача щодо неотримання кредитних коштів відповідачем суд оцінює критично.

За викладених обставин, у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх договірних зобов`язань, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, в частині стягнення заборгованості за договорами №9294 від 29.03.2013 та №501 від 25.08.2021 в частини стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсоткам у загальному розмірі 36 984,37 грн.

Розглядаючи питання про застосування строків позовної давності суд виходить з такого: у Цивільному кодексі визначено два види строків позовної давності: загальний і спеціальний (ст.ст. 257, 258 ЦК України).

Відповідно ч. 1 ст. 256, ч. 1 ст. 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до положень ч. 3- 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Законом України від 15.03.2022 № 2120-розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами), введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, дія якого неодноразово продовжувалася та триває на час розгляду справи.

Позовна заява подана до суду 27.03.2025. Закінчення строку позовної давності, без урахування вимог перехідних положень ЦК України щодо його продовження, припало на 31.01.2025 (згідно виписки (а.с.30-32), наданої представником банку, останній платіж на внесення коштів на погашення кредиту за договором №9294 від 29.03.2013р. здійснено відповідачем - 31.01.2022). Обидві події відбулись під час дії в Україні воєнного стану, отже, строк позовної давності в силу приписів пункту 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодек су України не закінчився.

Таким чином, підстав для застосування наслідків пропуску строків позовної давності та, відповідно, відмови в задоволенні позову судом не встановлено, оскільки строки позовної давності не пропущені.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1854,44 гривень (36984,37 х 2422,40 : 48 311,67)

Керуючись ст.141, ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» заборгованість за кредитними договорами №9294 від 29.03.2013 року, №501 від 25.08.2021 року в загальному розмірі 36 984 (тридцять шість тисяч дев`ятсот вісімдесят чотири) гривні 37 (тридцять сім) копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» судовий збір у розмірі 1854 (одну тисячу вісімсот п"ятдесят чотири) гривні 44 (сорок чотири) копійки.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Позивач - Акціонерне товариство « ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», місцезнаходження: 04070 м.Київ вул.Андріївська, буд.4, ЄДРПОУ - 14282829.

Представник позивача Киричук Галина Миколаївна, РНОКПП НОМЕР_1 , адреса 04070 м.Київ вул.Андріївська, буд.4.

Відповідач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1

Суддя