Провадження № 22-ц/812/1457/25
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 серпня 2025 року м. Миколаїв

справа № 486/1236/25

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Шурмою Є.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , на ухвалу Південноукраїнського міського суду Миколаївської області, постановлену 03 липня 2025 року під головуванням судді Волощук О.О., повне судове рішення складено цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою, в якій просив встановити факт самостійного виховання та утримання ним дитини.

Заявник зазначає, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який в подальшому було розірвано рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10 жовтня 2014 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу залишився проживати разом з матір`ю, але внаслідок того, що 18 липня 2017 року мати вчинила відносно нього фізичне насильство вирішив проживати з ним. Як вказав заявник, рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області №271 від 20 вересня 2017 року визначено місце проживання сина з ним і на сьогоднішній день він також проживає з ним. Він самостійно його виховує та матеріально забезпечує усім необхідним, турбується про його духовний і культурний розвиток.

Посилаючись на те, що встановлення факту самостійного виховання та утримання ним дитини потрібно з метою захисту прав та інтересів дитини та його прав, як батька, що займається вихованням та утриманням дитини, але не виключно, прав передбачених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також для отримання додаткових соціальних гарантій, просив встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 03 липня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 на підставі ч. 4 ст. 315 ЦПК України. Відмовляючи у відкритті провадження, суд виходив з того, що з вимог заявника вбачається спір про право щодо виховання дитини та утримання дитини одним із батьків, який підлягає вирішенню у порядку позовного провадження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив ухвалу суду скасувати і направити справу для продовження розгляду. Апелянт зазначав, що у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» чітко визначено, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації особи, яка самостійно виховує та утримує дитину має бути встановлена виключно за рішенням суду, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади. Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно він наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації здійснюється безпосередньо судом. В умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24.

Крім того апелянт вказував, що судом в порушення ст. 294 ЦПК України не взято до уваги, що рішенням виконкому Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 20 вересня 2017 року визначено місце проживання сина з ним, а не з матір`ю, і до теперішнього часу дитина проживає разом із ним, що добре відомо заінтересованій особі і нею не оскаржувалось.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник - адвокат Демчук В.В. - підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги.

Заінтересована особа ОСОБА_2 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а оскаржувану ухвалу суду залишити без змін. Пояснила, що ОСОБА_1 перешкоджає їй у спілкуванні з їх сином ОСОБА_6 , з приводу чого вона неодноразово зверталась до міської ради як органу опіки і піклування та натепер між нею та заявником існує судовий спір за позовом ОСОБА_1 , про позбавлення її батьківських прав.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що з вимог заявника вбачається спір про право щодо виховання дитини та утримання дитини одним із батьків, який підлягає вирішенню у порядку позовного провадження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Так, заяву про встановлення факту самостійного виховання дитини ОСОБА_1 пред`явив до суду за правилами окремого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 18 січня2024 року у справі № 560/17953/21.

Існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. В іншому разі між цими особами виникає спір про право.

Згідно за статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статями 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма права дає підстави для висновку про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, з огляду на які обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені тільки актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (див.: пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).

Норми СК України не встановлюють підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Звертаючись до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 просив встановити факт самостійного виховання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Метою встановлення факту заявник визначив захист прав та інтересів дитини і його права як батька, що самостійно виховує та утримує дитину; отримання додаткових соціальних гарантій, надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Проте встановлення такого факту могло б мати негативні наслідки для матері дитини, а також потребує дослідження й врахування інтересів дитини.

Ураховуючи викладене, вказана справа пов`язана з вирішенням спору про право - зокрема, спору щодо участі одного з батьків у вихованні дітей та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з урахуванням інтересів дітей.

Доведення факту самостійного виховання дитини батьком пов`язане із встановленням обставин щодо невиконання матір`ю батьківських обов`язків стосовно дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного (самостійного) виховання дитини одним з батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки у такому випадку завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право (див.: пункти 87-88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки подана ОСОБА_1 заява не підлягає розгляду в порядку окремого провадження. Доводи заявника можуть свідчити про існування спору про право щодо участі одного з батьків у вихованні дітей.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 295/9166/24, від 26 червня 2025 у справі № 760/14564/24.

З огляду на викладене не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги про те, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має розглядатися в порядку окремого провадження.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що судом в порушення ст. 294 ЦПК України не взято до уваги, що рішення виконкому Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 20 вересня 2017 року, яким визначено місце проживання сина з ним, оскільки вказані обставини не є визначальними для встановлення належного способу захисту.

Крім того з пояснень ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції слідує, що між нею та ОСОБА_1 існує спір щодо реалізації ними батьківських прав та обов`язків стосовно їх сина ОСОБА_7 .

Посилання апеляційної скарги на неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду у постанові від 02 квітня 2025 року у справі №127/3622/24 не заслуговують на увагу, оскільки за результатами розгляду цієї справи у касаційному порядку справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, що не означає остаточного формування правового висновку Верховного Суду у справі, оскільки за результатами нового розгляду справи фактично-доказова база в ній може істотно змінитися, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження судами обставин і доказів, а така зміна, у свою чергу, вплине на правові висновки у ній.

За таких обставин суд першої інстанції вірно керувався приписами частини четвертої ст. 315 ЦПК України, згідно яким суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право,

Наведені в апеляційній скарзі аргументи не є підставами для скасування ухвали суду, оскільки із заяви та пояснень учасників справи безперечно простежується спір про право.

З огляду на викладене, оскільки оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, то апеляційний суд не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 03 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 12 серпня 2025 року