Справа № 331/5447/24
Провадження № 2/331/441/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2025 року м. Запоріжжя

Олександрівський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Світлицької В.М.,

за участю секретаря - Солов`ян О.С.,

розглянувши в загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в приміщенні Олександрівського районного суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Тетяна Юріївна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Тізенберг Дар`я Дмитрівна про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до Олександрівського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю., приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Тізенберг Д.Д. про визнання договору недійсним.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 з 2020 року постійно проживав в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира набута ним та ОСОБА_3 у спільну сумісну власність на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького МНО Бугрім О.А., 09.09.2020 р. за р. № 2041. Оскільки власних коштів, необхідних на придбання квартири у позивача, на момент її придбання, не вистачало, він уклав договір позики від 09.09.2020 р. з громадянином ОСОБА_5 , за умовами якого отримав у борг кошти в сумі 20 000 доларів США, які зобов`язався повернути не пізніше ніж 09.09.2021 р. Пунктом 5 договору позики передбачено, що у разі неповернення суми боргу у строк встановлений договором, позикодавець має право звернути стягнення на належну позичальнику 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Розуміючи, що у позивача спливав термін повернення позики, а необхідні для її повернення кошти відсутні, відповідач ОСОБА_3 запропонувала позивачу, з метою уникнення можливості реалізації належної сторонам квартири в рахунок погашення боргу за договором позики, укласти договір дарування за умовами якого позивач подарує відповідачу ОСОБА_3 належну йому частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач усвідомлював, що термін повернення коштів за договором позики спливав, а у нього в наявності не було необхідної суми для їх повернення, задля того, щоб не втратити єдине житло, в якому позивач мешкає, він погодився на пропозицію відповідача. При цьому, сторони між собою домовились про те, що майбутній договір дарування не призведе до будь-яких негативних наслідків для однієї з сторін, життєві обставини у сторін не зміняться, а позивач буде в подальшому постійно та безперешкодно проживати в квартирі, незважаючи на укладення дарування. Попередньо узгодивши вказані умови, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір про визначення часток у спільній власності подружжя та дарування частки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького МНО Кукурудз Т.Ю. 18.08.2021 р., зареєстрований в реєстрі за № 1738. Після укладення оскаржуваного договору сторони продовжували проживати однією сім`єю в вищевказаній квартирі. Пізніше стосунки сторін погіршилися, що врешті призвело до того, що відповідач ОСОБА_3 фактично вигнала позивача з квартири, аргументуючи це тим, що вона є одноособовою власницею квартири. Позивач на протязі певного проміжку часу намагався потрапити до квартири, але відповідач ОСОБА_3 перешкоджала йому в цьому та перешкоджає зараз. Таким чином, при укладення оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від можливого виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів з позивача, що є підставою для визнання цього правочину недійсним. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд визнати недійсним договір про визначення часток у спільній сумісній власності подружжя та дарування квартири, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений 18.08.2021 р. приватним нотаріусом Запорізького МНО Кукурудз Т.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1738.

Ухвалою суду від 06.09.2024 року провадження по справі відкрито та призначено до підготовчого судового засідання.

19.09.2024 року відповідачем ОСОБА_3 подано відзив на позов, в якому зазначено, що 03.09.2019 р. між нею та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, який 28.03.2024 р. було розірвано. Так, 28.08.2020 року відповідач продала квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , яка була придбана ще до моменту укладення шлюбу з позивачем. Відповідач ОСОБА_3 витратила кошти, вилучені від продажу цієї квартири, на купівлю іншої квартири, що відбулося 09.09.2020 р. А саме 09.09.2020 р. сторони придбали у спільну сумісну власність, і оформили на ім`я позивача, квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Купівля здійснена за кошти, виручені від продажу відповідачем квартири 28.08.2020 р., а також кошти, що були взяті подружжям в кредит АТ КБ «Приватбанк». Кредит оформлено на ім`я позивача, проте погашення кредиту здійснювалося ОСОБА_3 . З метою погашення кредиту ОСОБА_3 отримала в позику від ОСОБА_6 15 000 доларів США, що підтверджується розпискою від 28.05.2021 р. Одержаними відповідачем від ОСОБА_6 коштами подружжя розрахувалося з АТ КБ «Приватбанк». Кредит було погашено 23.05.2021 р. Відповідач ОСОБА_3 до теперішнього часу продовжує повертати ОСОБА_6 отримані від неї кошти. Квартира за адресою: АДРЕСА_1 дійсно придбавалася у спільну сумісну власність, однак оскільки значною мірою внесок у придбання квартири несла ОСОБА_3 , а після придбання квартири вона несла на собі тягар погашення заборгованості по кредиту, взятому на придбання квартири, то логічним рішенням сторін було укласти договір дарування 1/2 частки цієї квартири. При цьому, позивач забезпечений житлом, він має у власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 . Позивач не повідомляв ОСОБА_3 про те, що позичив у ОСОБА_5 грошові кошти. Сумнівним є факт складення розписки 09.09.2020 р., при цьому ОСОБА_5 так і не звернувся з позовом про стягнення тких коштів. Отже, оспорюваний позивачем договір був спрямований на реальне створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Доводи позивача про фіктивний характер правочину є неправдивими і безпідставними, крім того, надана позивачем розписка є недостовірним доказом. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд в позові відмовити повністю та стягнути з позивача на її користь судові витрати.

Ухвалою суду від 13.01.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_7 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, поважну причину неявки суду не повідомила, відзив не надала.

Третя особа приватний нотаріус Запорізького МНО Кукурудз Т.Ю. в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в ухваленні рішення покладається на розсуд суду.

Третя особа приватний нотаріус Запорізького МНО Запорізької області Тізенберг Д.Д. належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, поважну причину неявки суду не повідомила, заяв не надала.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку представника позивача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 28.08.2020 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (продавець) та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бахматською Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 3485, відповідно до умов якого продавець передає у власність, а покупець приймає у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; за домовленістю сторін купівля-продаж здійснюється за 301 487,00 грн.

09.09.2020 року ОСОБА_1 складена розписка відповідно до змісту якої, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , взяв у борг 20 000 доларів США, еквівалентно курсу 27,80 грн., на купівлю квартири, на строк 1 рік (12 місяців) у ОСОБА_5 . Зобов`язався повернути вказану суму до 09.09.2021 року. Вказана розписка підписана ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_9 (як свідком).

09.09.2020 року між ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (продавець) та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В., зареєстрований в реєстрі за № 2041, відповідно до умов якого продавець передає у власність покупця, а покупець приймає належну продавцю квартиру АДРЕСА_4 , і зобов`язується сплатити за неї визначену домовленістю сторін грошову суму. За домовленістю сторін купівля-продаж здійснюється за 820 000,00 грн., які покупець зобов`язується сплатити продавцю протягом одного банківського дня шляхом безготівкового перерахунку на картковий рахунок № НОМЕР_1 (IBAN: НОМЕР_2 ), що відкритий в АТ КБ «ПриватБанк», МФО 305299, код банку 14360570. Сторони домовились, що факт остаточного (повного) розрахунку за цим договором підтверджується особистою заявою продавця, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально (п. 2.1 договору).

09.09.2020 року між АТ КБ «ПриватБанк» (кредитор) та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (позичальник) було укладено договір про іпотечний кредит № ZPJKGK00000122, відповідно до умов якого кредитор зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 446 900,00 грн. у вигляді не відновлювальної кредитної лінії на цілі: придбання нерухомості 410 000,00 грн. та сплату страхових платежів 36 900,00 грн., а позичальник зобов`язується належним чином використати та повернути кредит в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Виконання позичальником зобов`язань за цим договором (в тому числі і додатковими угодами до нього) забезпечується: іпотекою нерухомого майна житлового призначення, а саме: квартиру АДРЕСА_4 (п.3.1 договору).

09.09.2020 року ОСОБА_10 підтвердив заявою, яку зроблено в присутності приватного нотаріуса Запорізького МНО Бугрім О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2044, що ОСОБА_1 повністю виконав свої зобов`язання за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , посвідчений Бугрім О.В., приватним нотаріусом Запорізького МНО 09.09.2020 року за реєстровим № 2041. Сума в розмірі 820 000,00 грн. передана ОСОБА_11 , претензій матеріального характеру за цим договором у нього немає.

Відповідно до листа АТ КБ «ПриватБанк» за № 20.1.0.0.0/7-210407/115 від 23.05.2021 р., ОСОБА_1 повідомлено про повне виконання зобов`язання по погашенню кредитного договору № ZPJKGK00000122 від 09.09.2020 р.

28.05.2021 року ОСОБА_3 складена розписка відповідно до змісту якої, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , одержала в борг кошти від громадянки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , для погашення другої половини боргу іпотечного кредиту на квартиру АДРЕСА_1 . Отримала кошти грошові в сумі 420 000,00 грн. (15 000 доларів США), зобов`язується повернути до 01.01.2028 року без відсотків. У разі неповернення грошових коштів до зазначеної дати, яку одержала у борг, зобов`язується віддати частину квартири АДРЕСА_1 , яка знаходиться в іпотечному кредиті і це буде гарантією виконання своїх обов`язків. Вказана розписка підписана ОСОБА_3 , а також ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які зазначили, що підтверджують факт передачі грошових коштів у розмірі 15 000 доларів США.

18.08.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір про визначення часток у спільній сумісній власності подружжя та дарування частки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1738.

Відповідно до п. 1 договору, сторонами під час шлюбу, зареєстрованого Комунарським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 03 вересня 2019 року, актовий запис за № 601, було придбано квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з тим, що вищезгадана квартира набута ними, сторонами, у спільну сумісну власність подружжя, вони за цим договором визначають, що їх частки в ній є рівними, а отже кожному з них належить по 1/2 частці вищевказаної квартири.

Згідно із п. 2 договору, ОСОБА_1 , дарувальник, передає у власність ОСОБА_3 , обдаровувана, 1/2 частку вищезгаданої квартири безоплатно.

Відповідно до п. 3 договору, вищевказана квартира, 1/2 частка якої передається в дар, зареєстрована на ім`я ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Бугрім О.В., приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу, 09.09.2020 року за р. № 2041.

Згідно із п. 6 договору, дарувальник свідчить, що квартира, яка є предметом цього договору, до моменту укладення цього договору нікому іншому не відчужена, під забороною (арештом), а також заставою, в тому числі податковою, не перебуває, не є предметом договору іпотеки, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не передана, як місцезнаходження юридичної особи не використовується, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб (в тому числі права користування, або права за договорами оренди, найму чи шлюбним контрактом) як в межах, так і за межами України, немає. Правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до п. 11 договору, сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник у зв`язку з дарунком не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Згідно із п. 14 договору, цей договір є підставою для реєстрації на ім`я ОСОБА_3 цілої квартири, що є предметом цього договору.

30.04.2024 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , складена розписка відповідно до змісту якої, остання отримала за період 01.01.2022 р. по 30.04.2024 р. від ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кошти 10 200 доларів США, які були надані ОСОБА_3 відповідно до її розписки від 28.05.2021 р. Залишок боргу ОСОБА_3 становить 4800 доларів США.

Допитана в попередніх судових засіданнях свідок ОСОБА_12 зазначила, що вона знайома з ОСОБА_3 , яка в 2021 році розповіла, що має кредит на квартиру та можливість його погашення раніше строку договору, тому запропонувала бути свідком передачі грошових коштів. Так, у травні 2021 р. в автомобілі ОСОБА_12 жінкою на ім`я ОСОБА_14 були передані ОСОБА_3 грошові кошти в доларах США. Через деякий час ОСОБА_3 знову зателефонувала ОСОБА_12 та повідомила, що жінка, яка надала їй грошові кошти в борг попросила скласти розписку, яку їй необхідно зафіксувати, як свідку. ОСОБА_12 погодилася та знову зустрілася з тим самими особами, перевірила та підписала розписку. Також зазначила, що під час другої зустрічі грошові кошти не передавалися.

Допитана в попередніх судових засіданнях в режимі відеоконференції свідок ОСОБА_6 зазначила, що є двоюрідною сестрою ОСОБА_3 . Їй було відомо, що ОСОБА_3 разом із чоловіком вирішили придбати квартиру. В 2021 році ОСОБА_6 запропонувала ОСОБА_3 надати грошові кошти в розмірі 15 000 доларів США в борг, щоб не сплачувати великі відсотки банку. Так, навесні 2021 року ОСОБА_6 передала при свідках вказану суму грошових коштів ОСОБА_3 , однак пізніше було вирішено оформити розписку для підтвердження боргових відносин. На теперішній час ОСОБА_3 погашено частину боргу в розмірі 10 200 доларів США, залишок заборгованості складає 4800 доларів США.

08.11.2024 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (продавець) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д., зареєстрований в реєстрі за № 1687, відповідно до умов якого продавець передає у власність покупця, а покупець приймає належну продавцю квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і сплачує за неї визначену домовленістю сторін грошову суму. За домовленістю сторін купівля-продаж здійснюється за 951 300,00 грн. (п. 2.1 договору).

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В силу частин першої - третьої, частини п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

За частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь у результаті проведення реституції (права, майно).

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку).

Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У постанові Верховний Суд від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Договір як приватно-правова категорія є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі №489/5148/18 (провадження № 61-20593св19) суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Таким чином, позивач, відчужуючи належну йому на праві власності 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на користь своєї дружини (на той час) ОСОБА_15 , був обізнаний про наявність невиконаних зобов`язань по поверненню позики на користь ОСОБА_5 та передбачав можливе звернення стягнення на його майно, тобто ОСОБА_1 усвідомлював негативні наслідки та мав намір їх уникнути.

Крім того, на момент укладення оспорюваного договору дарування як у ОСОБА_1 , так і у ОСОБА_15 , існували боргові зобов`язання, при цьому за договором позики, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 заборгованість погашалася та срок виконання зобов`язання було визначено до 01.01.2028 року, що не створювало реальної підстави для звернення стягнення на її майно, у тому числі на частку у квартирі. Водночас, боргові зобов`язання позивача на момент укладення договору дарування залишалися непогашеними, що свідчить про те, що причиною укладення договору дарування була необхідність уникнення можливого стягнення частки позивача, а не намір безоплатно передати її у власність відповідача.

Також, суд приймає до уваги, що сторонами не заперечувалось, що після укладення оспорюваного договору дарування позивач продовжував проживати у спірній квартирі, користувався нею та не був позбавлений фактичного володіння, що свідчить про те, що сторони фактично не реалізували правові наслідки, передбачені договором дарування, а останній мав формальний характер.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що при укладенні 18.08.2021 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому зобов`язання за договором позики, отже правова мета оспорюваного договору дарування є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому суд визнає недійсним оспорюваний правочин.

Крім того, згідно із ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За таких підстав, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, суд вважає необхідним стягнути з відповідачів на користь держави судовий збір в сумі 1211 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Тетяна Юріївна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Тізенберг Дар`я Дмитрівна про визнання договору недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір про визначення часток у спільній сумісній власності подружжя та дарування частки квартири, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений 18.08.2021 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Тетяною Юріївною, зареєстрований в реєстрі за № 1738.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі по 605 гривень 60 копійок з кожного.

Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 06.08.2025 року.

Суддя: В.М. Світлицька