Справа № 302/996/25
Провадження № 2/302/411/25
07 серпня 2025 року селище Міжгір`я Закарпатської області
Міжгірський районний суд Закарпатської області в складі:
головуючого судді Повідайчика О.І.
секретаря судового засідання Сита Л.М.,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань в селищі Міжгір`я Хустського району Закарпатської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області, про визнання права власності на спадкове майно за заповітом,
ОСОБА_1 (далі за текстом ОСОБА_1 , позивач, спадкоємець) звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на спадкове майно за заповітом. В обґрунтування позову посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його баба ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі за текстом ОСОБА_2 , спадкодавця), яка за життя залишила заповіт, у якому все своє майно заповіла позивача. До складу спадкового майна увійшли земельні ділянки та житловий будинок, які ОСОБА_2 набула у власність в порядку спадкування за законом за своїм чоловіком ОСОБА_3 , 1931 р.н. (далі ОСОБА_3 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позивач прийняв спадщину за спадкодавицею й нотаріусом було видано йому право на спадщину за заповітом, на земельні ділянки. У видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок нотаріус позивачу відмовив через відсутність правовстановлюючих документів на майно. У зв`язку з цим та через відсутність інших способів захисту права власності позивач просив визнати за ним право власності на зазначений об`єкти спадкового майна за заповітом в судовому порядку.
Ухвалою судді від 23 липня 2025 року відкрито провадження в справі та призначено підготовче засідання на 07 серпня 2025 року
Позивач в підготовче засідання не з`явився, представниця позивача подала заяву від 04.08.2025, якою просила провести засідання й розгляд справи без участі позивача та його представниці, за наявними матеріалами. Позов підтримали й просять задовольнити в повному обсязі.
Пилипецька сільська рада Хустського району Закарпатської області (далі Пилипецька сільська рада, рада, відповідач) у підготовче засідання представника не направила, подала заяву від 05.08.2025 про визнання позову, в якій просить розглянути справу без участі представника ради.
Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Оскільки відповідач визнав позов й таке визнання не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи законних інтересів третіх осіб, з врахуванням характеру спірних правовідносин, суб`єктного складу сторін і обставин справи, відповідно до наведених норм процесуального закону суд доходить висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому засіданні.
За наявними доказами суд встановив такі фактичні обставини справи.
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер дід позивача ОСОБА_3 , 1931 року народження, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 8), у зв`язку з чим за ним відкрилась спадщина.
До спадкової маси за померлим ОСОБА_3 увійшло нерухоме майно: житловий будинок в АДРЕСА_1 , побудований орієнтовно в 1965 році, власником та забудовником якого був ОСОБА_3 , та земельні ділянки загальною площею 0,60 га, що розташовані на території Пилипецької с/ради Хустського району, цільове призначення для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування житлового будинку, які за життя належали ОСОБА_3 , на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 025585 (а.с. 13). ОСОБА_4 , був постійним мешканцем АДРЕСА_2 . На момент смерті ОСОБА_3 разом з ним постійно проживала та була прописана (зареєстрована) його дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ніхто інший не проживав та не був зареєстрований, що підтверджується довідкою, виданою виконкомом Пилипецької с/ради Хустського району Закарпатської області 14.08.2024 за № 860 (а.с. 20).
Питання спадкування на час вказаних правовідносин регламентувалось Цивільним кодексом УРСР (1963р.), зокрема положеннями статей 525, 526, 529, 549 зазначеного кодифікованого закону. Відповідно до приписів указаних норм ЦК УРСР ОСОБА_2 , вважалася єдиною належною спадкоємицею, першої черги за законом, нерухомого майна за померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 чоловіком ОСОБА_3 .
ОСОБА_2 спадщину за чоловіком прийняла, позаяк внаслідок подальшого постійного проживання за вказаною адресою фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, проте не оформила в нотаріальному порядку права на спадщину та право власності на спадкове майно житловий будинок та земельні ділянки на своє ім`я.
20 березня 2008 року баба позивача ОСОБА_2 склала заповіт, який цього дня було посвідчено приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Корбутяк І.В. за реєстровим № 446. Відповідно до заповіту ОСОБА_2 все належне їй майно заповіла ОСОБА_1 (позивачу).
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 9), у зв`язку з чим за нею відкрилась спадщина. Складений ОСОБА_2 заповіт від 20.03.2008 не було змінено й не скасовано.
Згідно ч.1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ч.1 ст. 1218 ЦК України).
Статтею 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
З наведених підстав та згідно з положеннями ст. 1233, 1261, 1268, 1216, 1218, 1296 ЦК України після смерті баби позивача ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 відкрилася спадщина, до складу якої увійшло нерухоме майно: житловий будинок та земельні ділянки, які ОСОБА_2 успадкувала після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 , як спадкоємець першої черги за законом, проте не отримала Свідоцтво про право на спадщину на це майно за життя й не оформила права власності на нього.
На час смерті, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка була постійною мешканкою АДРЕСА_3 , та померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , разом з нею, у будинку були зареєстровані та постійно проживали: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , - онук; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , - жінка онука; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , - правнук; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , - правнучка; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_11 - правнучка, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Пилипецької сільської ради за № 861 від 14.08.2024 (а.с. 19).
Позивач ОСОБА_1 прийняв спадщину до майна померлої бабусі ОСОБА_2 шляхом постійного спільного проживання з померлою на момент її смерті, відповідно до вимог ст. 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України.
За наведених обставин, та відповідно до приписів ст. 1233, 1268, 1268, 1270 ЦК України, позивач вважається єдиним спадкоємцем за заповітом нерухомого майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Водночас приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Дунаєв Ю.М. виніс Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовив у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину, за майном померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки на дане спадкове майно відсутні правоустановчі документи, відсутня інформація в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо зазначеного вище нерухомого майна.
Згідно з відомостями Виписки з погосподарського обліку від 06.06.2024 № 703 (а.с. 22) зазначений житловий будинок побудував орієнтовно в 1965 році ОСОБА_3 , 1931 р.н. Забудовником і власником вказаного житлового будинку значиться ОСОБА_3 . Право власності на житловий будинок під АДРЕСА_3 зареєстровано не було, що підтверджується довідкою Комунального підприємства «Міжгірське бюро технічної інвентаризації» від 17.01.2025 № 4 (а.с. 25).
Згідно Технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого ФОП ОСОБА_9 09.09.2024 (а.с. 26-37), житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , побудований у 1965 році. Будинок уявляє собою одноповерхову будівлю, побудовану з дерева. Будинку має такі внутрішні приміщення: дві житлові кімнати площами: 13,0 кв.м. (кімната); 16,4 кв.м. (вітальня); кухню 7,5 кв.м., коридор 6,0 кв.м., ваннка 6,4 кв.м., всього площею 49,3 кв.м. Біля будинку споруджено господарські будівлі навіс, гараж.
Правовідносини щодо права власності до 01 січня 2004 року регламентувались розділом ІІ Цивільного кодексу УРСР. Верховним Судом України в постанові від 18.12.2013 у справі № 6-137цс13 було висловлено правову позицію, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.
Питання набуття права власності, зокрема й на житловий будинок у 1970 році, регламентувались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки зведення й завершення будівництвом об`єкта.
Відповідно до вказаних нормативних документів громадяни вправі були, зокрема, придбати або побудувати для себе на праві особистої власності житлові будинки. Тобто законодавче регулювання на час будівництва спадкодавцем житлового будинку передбачало набуття права особистої власності на житловий будинок внаслідок його будівництва.
Відповідно до практики правозастосування діючого законодавства, викладеної в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 07 грудня 1990 року N 553-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року N 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за N 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року N 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року N 1/5, та іншими нормативними актами».
На підставі наведеного, оскільки матеріалами справи, зокрема випискою з погосподарської книги від 06.06.2024 № 703 (а.с. 22) та технічним паспортом (а.с. 26-37), доводиться факт будівництва ОСОБА_3 житлового будинку АДРЕСА_3 , у взаємозв`язку з іншими доказами в справі, суд доходить висновку про набуття забудівельником права власності на будинок внаслідок його створення (завершення будівництвом).
На підставі наведеного суд доходить висновку, що зазначений житловий будинок входив до складу спадщини за померлим ОСОБА_3 й був успадкований ОСОБА_2 , та, відповідно увійшов до складу спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті останньої.
Суд не встановив обставин, передбачених статтею 1244 ЦК України, які мали б наслідком усунення позивача від спадкування за ОСОБА_2 та обставин, які б свідчили, що спадкування позивачем за ОСОБА_2 порушує права чи законні інтереси третіх осіб.
Відтак суд висновує, що у позивача виникло право на набуття у власність зазначеного об`єкта нерухомого майна в порядку спадкування за заповітом. Водночас суд встановив наявність формальних перешкод для нотаріального оформлення переходу права власності від спадкодавиці до спадкоємця, які не впливають на зміст цього права.
Відповідно до приписів частин 1, 2 і 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Зміст права власності виявляється у праві: володіння, користування, розпорядження (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Суд враховує, як сталу практику правозастосування (елемент правової визначеності) зазначеної норми, позицію викладену в п. 3.1. листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», відповідно до якої визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.
Відповідно до приписів ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
Враховуючи встановлені обставини та відповідно до вказаних вище норм законодавства суд доходить висновку, що матеріалами справи доводиться наявність законних підстав на набуття ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом та існування підстав для судового захисту такого права в установлений законом спосіб визнання права.
Відтак суд уважає позовні вимоги обґрунтованими й такими, що підлягають до задоволення.
Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 3, 11, 16, 316-319, 321, 328, 392, 1216, 1218, 1222, 1223, 1258, 1261, 1268, 1296 Цивільного кодексу України, ст. 2-5, 10-13, 19, 76-81, 200, 206, 258, 259, 263-265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов ОСОБА_1 до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області, про визнання права власності на спадкове майно за заповітом,- задовольнити повністю.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 право власності на спадкове майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_3 , в порядку спадкування за заповітом за померлою ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду безпосередньо протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 12.08.2025.

Повне найменування учасників:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_4 ;

Відповідач: Пилипецька сільська рада Хустського району Закарпатської області; ; місцезнаходження: с. Пилипець, 75 Хустський район, Закарпатська область, 90011.

Головуючий суддя О.І. Повідайчик