Справа № 344/3010/25
Провадження № 22-ц/4808/1081/25
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Девляшевського В.А., Максюти І.О.,

секретар Гудяк Х.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 травня 2025 року, ухвалене судом в складі головуючого судді Татарінової О.А. у м. Івано-Франківськ, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

19 лютого 2025 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого зазначила, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності в рівних долях їй, ОСОБА_3 - дочці, ОСОБА_2 - сину.

Позивач ОСОБА_1 є домовласником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується будинковою книгою. Відповідач ОСОБА_2 більше двох років не проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Таким чином він втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . Реєстрація ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , домовласником якої є позивачка, порушує її права як власника даної квартири, визначені чинним законодавством України, зокрема право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Крім того, реєстрація в квартирі відповідача тягне за собою значно більшу суму оплати за всі комунальні послуги. Обов`язків по оплаті комунальних послуг жодних не здійснює.

Позивач зазначає, що реєстрація ОСОБА_2 у спірній квартирі створює перешкоди у здійсненні права власності вільного користування і розпорядження вказаною квартирою, а тому його необхідно поновити. Оскільки, відповідач не проживає у вищевказаній квартирі понад строки, встановлені законодавством, не несе витрати по її утриманню, то його варто визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме у квартирі АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 травня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважає його незаконним, тому що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи, допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовує обставинами, викладеними в позові. Так, згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 13 вересня 2001 р., квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності в рівних долях ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .. Апелянт вказує, що вона є власником вказаної квартири, що підтверджується будинковою книгою. Стверджує, що ОСОБА_2 більше двох років не проживає за адресою спірного житла, тому втратив право користування квартирою. Реєстрація ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , порушує права позивачки як власника даної квартири, визначені чинним законодавством України, зокрема право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном, що складає зміст права власності згідно ст. 317 ЦК України (власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном). Крім того, реєстрація в квартирі відповідача тягне за собою значно більшу суму оплати за всі комунальні послуги, жодних обов`язків по оплаті комунальних послуг відповідач не здійснює.

Оскільки відповідач не проживає у вищевказаній квартирі понад строки, встановлені законодавством, не несе витрати по її утриманню, то його необхідно визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 травня 2025 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги: позбавити ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони до апеляційного суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Феденчук І.М. подав заяву про розгляд справи без їх участі.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, вимоги та доводи апеляційної скарги апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 13 вересня 2001 р., виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності в рівних долях: ОСОБА_1 та членам її сім`ї ОСОБА_3 - дочці, ОСОБА_2 сину.

ОСОБА_1 , є домовласником квартири АДРЕСА_1 , відповідач зареєстрований за вказаною адресою, що підтверджується будинковою книгою та довідкою відділу з питань реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання та ведення реєстру територіальної громади м.Івано-Франківська Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради від 07.03.2025 року.

Звертаючись до суду із даним позовом позивач зазначає, що вона несе витрати по утриманню квартири АДРЕСА_1 , на підтвердження чого долучила квитанції про сплату комунальних послуг, в той час як відповідач у вказаному житловому приміщенні не проживає більше двох років, витрати по утриманню квартири не несе, тому його слід визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, дослідивши усі надані докази в їх сукупності, дійшов висновку, що відповідач є співвласником спірної квартири та має право користуватися належним йому майном, тому не підлягають до задоволення вимоги позивача про позбавлення ОСОБА_2 права користування спірним житловим приміщенням.

Перевіривши справу, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Згідно зі ст.17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з положеннями ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Як встановлено ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи,юридичні особи,а також держава,територіальні громади,якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу,є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (стаття 368 ЦК України).

Окрім наведеного ст.369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, яке є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності,здійснюється за згодою всіх співвласників,якщо інше не встановлено законом. Уразі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном,який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Зазначеними нормами закону закріплено принцип непорушності права приватної власності в тому числі і сумісної, який означає право особи, зокрема, і на користування своїм майном та закріплює право власника (в тому числі частини майна) володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності в рівних долях ОСОБА_1 та членам її сім`ї ОСОБА_3 - дочці, ОСОБА_2 сину. Отже, наразі ОСОБА_2 є співвласником спірної квартири.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України).

Суду не надано доказів припинення права сумісної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Пунктом 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 109, 110, 116 ЖК; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений (ст.41 Конституції України, ст.ст.316-319 ЦК України), крім випадків передбачених законом, то власник (співвласник) не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням. За таких обставин, оскільки співвласнику ОСОБА_2 належить право володіти, користуватися та розпоряджатися майном, яке належить йому на праві власності, то у даному випадку за жодних обставин він не може бути позбавлений права користуватися належним йому на праві спільної сумісної власності спірною квартирою, оскільки у протилежному разі він не у спосіб, передбачений законом, буде позбавлений права власності. У даному випадку право власності без права користування існувати не може, бо місце проживання власника на зміст права власності не впливає. Право власності є непорушним.

Колегія суддів не бере до уваги доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі з посиланням на ч.2 ст. 405 ЦК України про те, що відповідач вже понад два роки як не проживає у вказаній квартирі, не несе витрати по її утриманню. Положення даної статті не може застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , а не членом сім`ї власника житла.

При цьому на думку колегії суддів позивачем не доведено належними і допустимими доказами, що наявність реєстрації місця проживання відповідача у спірній квартирі порушує її права як співвласника житла користуватися, володіти та розпоряджатися своєю частиною власності, оскільки претензії щодо поділу і стягнення витрат на утримання власності вона відповідачу не пред`являла, права такого не позбавлена. Нормами матеріального закону не передбачено визнання власника житла особою, що втратила право користування власним житлом, на таких підставах. Думка позивача, що запис в будинковій книзі (а.с. 9-12) вказує на неї як на єдиного власника житла, є хибною, не має правового обґрунтування. Так, будинкова книга, яка зараз не передбачена житловим законодавством як документ, була покликана документувати інформацію про місце реєстрації громадян. Порядок ведення будинкових книг був запроваджений Інструкцією про порядок прописки, реєстрації та виписки громадян, затвердженої наказом МВС СРСР від 09.10.1975 № 261. Інструкцією передбачалося, що прописка та виписка на житлову площу, що належить громадянам на праві власності, провадиться за будинковими книгами, встановленого зразка. Отже, такі обставини не є підтвердженням одноособового права власності позивачки на спірне житло, крім того, спростовується наданим самою ж позивачкою свідоцтвом про право власності на житло, в якому співвласником вказаний відповідач (а.с.6).

З урахуванням наведених норм права та встановлених обставин справи апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, тому відповідач, як співвласник спірної квартири, не може бути визнаний таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням з підстав, заявлених позивачем у позові.

Доводи апеляційної скарги фактично були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому відсутні підстави для відшкодування позивачу судових витрат зі сплати судового збору за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 серпня 2025 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.А. Девляшевський

І.О. Максюта