Справа № 473/3497/25
РІШЕННЯ

іменем України

"08" серпня 2025 р.Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючого - Булкат М.С.,

за участю: секретаря судових засідань Багрін І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вознесенську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради Миколаївського області про встановлення факту належності правовстановлюючих документів та визнання права власності на частки земельних ділянок в порядку спадкування за законом

ВСТАНОВИВ

09 липня 2025 року ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до Вознесенської міської ради Миколаївського області про встановлення факту належності правовстановлюючих документів а саме: договору купівлі-продажу 39/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідченого 14.10.1976 року державним нотаріусом Другої Вознесенської державної нотаріальної контори; державного акту на право приватної власності на землю, виданого 22.04.1994 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради та зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 3126 на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка призначена для обслуговування житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; державного акту на право приватної власності на землю, виданого 22.04.1994 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради та зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 113 на земельну ділянку площею 0,1168 га, яка призначена для обслуговування особистого підсобного господарства, та розташована за адресою: АДРЕСА_2 та визнання права власності на частки земельних ділянок в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування даної позовної заяви зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Вознесенську Миколаївської області помер чоловік позивачки - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 27.09.2019 року Вознесенським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

Після його смерті відкрилась спадщина на належне останньому майно - 39/100 часток житлового будинку АДРЕСА_2 та частки двох земельних ділянок: загальною площею 0,1000 га, надану для обслуговування вищевказаного житлового будинку та загальною площею 0,1168 га, яка призначена для обслуговування особистого підсобного господарства.

За своє життя ОСОБА_3 заповіту не склав.

Позивачка являється єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину в передбаченому законодавством порядку, приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Ельдаровою О.М. заведено спадкову справу № 25/2025.

Проте, правовстановлюючий документ на земельні ділянки (вищевказаний державний акт на право приватної власності на землю) містить помилку в написанні прізвища спадкодавця (вказано « ОСОБА_4 » та « ОСОБА_5 » замість вірного « ОСОБА_6 »), в зв`язку з чим приватним нотаріусом було відмовлено в проведенні державної реєстрації права власності, зокрема на земельну ділянку.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 14.07.2025 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу призначено до підготовчого засідання.

В підготовче судове засідання позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 не з`явились, від представниці позивачки на адресу суду надійшла заява, в якій вона просив розглядати справу у їх відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує повністю.

В підготовче судове засідання представник відповідача Вознесенської міської ради Миколаївської області не з`явився, надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги визнає повністю.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши докази по справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

У судовому засіданні було встановлено, що у правовстановлюючих документах на нерухоме майно, яке належало ОСОБА_3 , допущено технічні помилки в написанні його прізвища, а саме зазначено: « ОСОБА_4 » та « ОСОБА_5 » замість правильного « ОСОБА_6 ». Зазначене унеможливлює оформлення спадкових прав позивачки ОСОБА_1 після смерті її чоловіка, спадкодавця ОСОБА_3 .

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду за захистом конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Факти, що мають юридичне значення - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду у порядку окремого провадження, зокрема, за умови, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав фізичних та юридичних осіб.

Згідно з пунктом 6 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Виникнення особистих і майнових прав громадян, їх зміну і припинення закон завжди пов`язує з настанням чи зміною певних обставин, тобто з юридичними фактами. У більшості випадків вони підтверджуються різними свідоцтвами, довідками та іншими документами, що видаються громадянам в адміністративному порядку. Проте не завжди заінтересована особа має можливість довести документально, що той чи інший факт мав місце (неможливість поновлення втраченого документа або виправлення наявних у ньому помилок тощо). Тому в певних випадках допускається судовий порядок встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У п.71 рішення у справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ зазначив, що принцип належного врядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. Разом з тим, потреба виправити допущену в минулому помилку не повинна непропорційним чином утручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки держоргану має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Суд також враховує висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.03.2021 року справа №692/1164/18 провадження №61-14767св20. Згідно вказаної постанови, розбіжності щодо прізвища, імені та батькові спадкодавця в свідоцтві про смерть та в заповіті на переконання суду, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні заяви. Хоча заповіт містить технічні помилки, але вказаним правочином було оформлено дійсне волевиявлення спадкодавця на розпорядження належним йому майном на випадок його смерті у присутності уповноваженої на вчинення відповідних нотаріальних дій особи, яка засвідчила заповіт, та при посвідченні заповіту були дотримані вимоги щодо його форми - заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання, секретар сільської ради встановила особу заповідача, перевірила його дієздатність, роз`яснила заповідачу зміст статей 1241,1307ЦК України та посвідчила особистий підпис на заповіті. При складанні та посвідченні заповіту дотримано таємницю заповіту відповідно до статті 1255 ЦК України. Наявність технічних помилок не спростовує волевиявлення заповідача та не свідчать про порушення вимог щодо форми і порядку посвідчення заповіту.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Судом встановлено, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 24.04.1960 року серії НОМЕР_1 . На ім`я спадкодавця були оформлені правовстановлюючі документи на 39/100 часток житлового будинку та дві земельні ділянки в м. Вознесенську Миколаївської області.

Разом з тим, вказані документи містять розбіжності у написанні прізвища спадкодавця, що перешкоджає оформленню спадщини. У зв`язку з неможливістю усунення таких технічних помилок в адміністративному порядку, відповідна заінтересована особа ОСОБА_1 звернулася до суду з метою встановлення юридичного факту належності правовстановлюючих документів її чоловіку, ОСОБА_3 .

Факт належності правовстановлюючих документів заявнику підтверджується такими доказами:

-оригіналом правовстановлюючих документів на житловий будинок і земельні ділянки;

-державним актом на право приватної власності на землю;

-довідками про наявність земельних ділянок у власності фізичної особи;

-іншими письмовими доказами в їх сукупності.

Суд також врахував правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.03.2021 року у справі №692/1164/18, в якій зазначено, що технічні помилки у документах, які не спростовують справжнього волевиявлення особи, не можуть бути підставою для відмови у визнанні таких документів дійсними.

Окрім того, судом взято до уваги правові висновки Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Рисовський проти України» (п.71 рішення), де наголошено, що держава не повинна перекладати тягар власних помилок на особу, і що виправлення таких помилок не повинно порушувати прав.

Враховуючи встановлені судом обставини, про встановлення факту належності правовстановлюючих документів слід задовольнити.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті

У даному випадку відсутність заповіту свідчить про спадкування за законом.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Щодо об`єкта спадкування земельних ділянок. Згідно зі статтею 1227 ЦК України до складу спадщини входить право власності на земельну ділянку або право користування нею, яке належало спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Відповідно до статті 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка як об`єкт цивільних прав є частиною земної поверхні з установленими межами, місцем розташування, визначеним на підставі документації із землеустрою.

Таким чином, земельні ділянки, оформлені на ім`я ОСОБА_3 , є об`єктом спадкування.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до вимог ч.1ст.1261 ЦПК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Таким чином, ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги як дружина, яка пережила спадкодавця.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

З огляду на викладене та встановлену в судовому засіданні обставину, що ОСОБА_1 проживала разом із чоловіком-спадкодавцем на момент відкриття спадщини, вона вважається такою, що фактично прийняла спадщину.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Таким чином, ОСОБА_1 має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на частки земельних ділянок як спадкоємець, якщо існують перешкоди в оформленні права у нотаріальному порядку (наприклад, технічні помилки в документах, що встановлено судом).

На підставі вищевказаних норм законодавства України, а також встановлених у судовому порядку юридичних фактів, існують правові підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на частки земельних ділянок, як на об`єкти спадкового майна у порядку спадкування за законом (як спадкоємця першої черги дружини померлого).

Керуючись ст. 5, 256, 315 ЦПК України, статей 12161270 ЦК України, суд

УХВАЛИВ

Позов ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради Миколаївського області про встановлення факту належності правовстановлюючих документів та визнання права власності на частки земельних ділянок в порядку спадкування за законом задовольнити.

Встановити факт належності ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Вознесенську Миколаївської області, правовстановлюючих документів:

- договору купівлі-продажу 39/100 часток житлового будинку АДРЕСА_2 , посвідченого 14.10.1976 року державним нотаріусом Другої Вознесенської державної нотаріальної контори;

- державного акту на право приватної власності на землю, виданого 22.04.1994 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради та зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 3126 на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка призначена для обслуговування житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ;

- державного акту на право приватної власності на землю, виданого 22.04.1994 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради та зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 113 на земельну ділянку площею 0,1168 га, яка призначена для обслуговування особистого підсобного господарства, та розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Вознесенську Миколаївської області на:

39/100 часток земельної ділянки площею 0,1000 га, яка призначена для обслуговування житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , згідно державного акту на право приватної власності на землю, виданого 22.04.1994 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради та зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 3126 ;

1/2 частку земельної ділянки площею 0,1168 га, яка призначена для обслуговування особистого підсобного господарства, та розташована за адресою: АДРЕСА_2 , згідно державного акту на право приватної власності на землю, виданого 22.04.1994 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради та зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 113.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Суддя М. С. Булкат