Справа № 698/66/25
Провадження № 2-о/698/20/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 р. Калинопільський районний суд Черкаської області в складі

головуючого судді Баранова О.І.,

за участю секретаря Пугачовська Т.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника служби у справах дітей Ярмоленко І.П.,

розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритомусудовому засіданні в залі суду у селищі Калинопіль, Звенигородського району, Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:Служба у справах дітей Калинопільської об`єднаної територіальної громади Звенигородського району Черкаської області та ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_2 (надалі - представник позивача) звернулась з вказаним вище позовом в інтересах позивача ОСОБА_1 (надалі - позивач) згідно якого просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач зазначає, що встановлення вказаних юридичних фактів потрібно йому для отримання соціальної допомоги на дитину, яка виховується тільки одним з батьків, а також для реалізації його права на відстрочку від призову на військову службу, передбаченого ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

При цьому позивачем зазначено про неможливість встановлення вказаного факту в порядку окремого провадження, оскільки ухвалою Калинопільського районного суду від 13.01.2025 року у справі № 698/42/25 йому було відмовлено у відкритті провадження у справі, через наявність спору про право.

В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначає, що згідно рішення Калинопільського районного суду від 06.08.2020 року у справі № 698/283/20, укладений між позивачемта відповідачемшлюб було розірвано. Також представник позивача зазначає, що 17.01.2023 року між позивачем та відповідачембуло укладено та нотаріально посвідчено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини. Згідно п. 1,3 вказаного позивач та відповідач досягли згоди щодо проживання їх спільного малолітнього сина ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком.

Також представник позивача зазначає, що після укладення вказаного договору відповідач самоусунулась від участі у вихованні проживання їх спільного малолітнього сина ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_2 . Отже, за твердженням представника позивача з 17.01.2023 року виховання та утримання дитини здійснюється виключно позивачем.

Крім того, представником позивача зазначено, що згідно ухвали Катеринопільського районного суду від 16.02.2024 року у справі № 698/62/23 відповідача оголошено в розшук як обвинувачену у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

На підстав викладеного, керуючись ст. 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей сиріт та дітей позбавлених батьківського піклування» представник позивача просить суд встановити факт самостійного виховання та утримання малолітньої дитини позивачем.

Відповідач ОСОБА_3 (надалі - відповідач) в судове засіданні не прибула, направила до суду нотаріально засвідчену заяву від 15.07.2025 року № 134 згідно якої повідомила суд про визнання обставин позову та позовних вимог у даній справі, а також зазначила, що їх спільний з позивачем син ОСОБА_5 , перебуває на повному утриманні та вихованні батька.(а.с.86)

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

З урахуванням наведених нижче доводів, суд не прийняв визнання позову відповідачем та визнав, що вказане визнання суперечить закону, оскільки встановлення факту самостійного виховання дитини позивачем за своєю правовою сутністю є відмовою відповідача від дитини, яка є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства (ч.ч. 3,4 ст. 155 СК України).

Крім того, суд визнає, що вказане визнання призводить до порушення, підтвердженого судом, права малолітньої дитини на перебування в родині матері разом з рідним братом.

З огляду на наведене вище, суд ухвалює про відмову у прийнятті визнання позову відповідачем і продовжує судовий розгляд.

Представник Служби у справах дітей Калинопільської об`єднаної територіальної громади Звенигородського району Черкаської області Ярмоленко І.П. в судовому засіданні повідомила, про заперечення проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з огляду на приписи ч. 3 ст. 155 СК України, а також на те, що відповідач у справі не ухиляється від виконання батьківських обов`язків. При цьому уточнила,щоСлужба у справах дітей здійснює соціальний супровід родини відповідача і, незважаючи зміну місця проживання, після розірвання шлюбу, відповідач завжди надає докладні відомості щодо її участі у вихованні дітей та загального стану останніх. Отже, будь які відомості щодо порушення відповідачем прав спільної з позивачем дитини ОСОБА_5 - відсутні.Також звернула увагу суду на те, що місце перебування вказаної вище дитини було попередньо визначене судом який, ухвалюючи рішення, керувався найвищими інтересами дитини, які в даному випадку полягали у перебуванні дитини разом з матір`ю та рідним братом.

Представник ІНФОРМАЦІЯ_3 , будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи в судове засідання не прибув.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

З свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 вбачається, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .(а.с.33)

З договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, посвідченого 17.01.2023 року приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Кравчук Т.І., зареєстрованого за № 225 вбачається, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 узгодили між собою порядок участі кожного із них у вихованні їхнього спільного сина ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зокрема: у пунктах 1.3. сторони угоди обумовили, що їх спільна дитина проживає разом з батьком: 3.1.1. мати зобов`язується брати участь у вихованні та духовному розвитку дитини незалежно від стосуніків за батьком.(а.с.10-13)

З довідки, виданої виконкомом Калинопільської селищної ради 28.11.2024 року № 177 вбачається, що ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_1 разом з малолітнім сином ОСОБА_5 .(а.с.28)

З довідки, виданої Калинопільським ліцеєм № 2 29.11.2024 року № 167 вбачається, що вихованням учня 4 класу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 займається батько ОСОБА_1 .. Також зазначено що мати вказаного учня ОСОБА_3 участі у вихованні дитини не бере.(а.с.27)

З ухвали Катеринопільського районного суду про розшук обвинуваченої від 16.02.2024 року у справі № 698/62/23 вбачається, що остання виготовлена шляхом роздрукування з ЄДРСР та не містить будь - яких відомостей, з яких було б можливо встановити особу, яка розшукується судом.(а.с.34-35)

З ухвали Катеринопільського районного суду від 16.02.2024 року у справі № 698/42/25 вбачається, що на підставі ч. 4 ст. 315 ЦПК України судом відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 заінтересовані особи ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Калинопільської об`єднаної територіальної громади Звенигородського району Черкаської області про встановлення факту самостійного виховання та утримання у зв`язку з наявністю спору про право.(а.с.36-41)

З рішення Катеринопільського районного суду від 22.09.2021 року у справі № 698/512/20 вбачається, що судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Катеринопільської об`єднаної територіальної громади Звенигородського району Черкаської області та Служба у справах дітей Катеринопільської об`єднаної територіальної громади Звенигородського району Черкаської області про визначення місця проживання спільної малолітньої дитини - сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком. При цьому, відмовляючи ОСОБА_1 , у позові суд прийшов до висновку, що спільна малолітня дитина - син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває у благополучній родині матері в якій має позитивний, усталений, внутрішньо-родинний зв`язок із старшим братом, який буде розірвано у випадку проживання з батьком; має однакову прихильність до обох батьків, які належним чином піклуються про дитину, беруть участь у духовному та фізичному розвиткові останнього. Таким чином, у найкращих інтересах дитини буде зберегти її зв`язки із сім`єю матері. Також з встановлених вказаним судовим рішення обставин вбачається, що позивач, як батько малолітньої дитини ОСОБА_5 раніше вчинював неправомірні дії щодо дитини, зокрема забрав останню з місця спільного проживання родини матері всупереч волі останньої. З постанови Черкаського апеляційного суду від 23.11.2021 року вбачається, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_8 залишена без задоволення, а рішення Катеринопільського районного суду від 22.09.2021 року у справі № 698/512/20 без змін.(а.с.88 -106)

При цьому, досліджуючи вказані вище рішення суд, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України визнає, що виконуючи свої процесуальні обов`язки щодо подання доказів, позивач не повідомив суд про існування вказаних вище судових рішень, а отже, діяв недобросовісно.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив суду, що він знайомий з ОСОБА_10 на протязі майже чотирьох останніх років і йому достовірно відомо, що останній належним чином опікується своїм малолітнім сином ОСОБА_5 . Щодо участі відповідача ОСОБА_3 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_5 , повідомив, що він не знайомий з матір`ю дитини, оскількиніколи її не бачив.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила суду, що вона є сусідкою позивача (проживає по тій же вулиці, але через п`ять хат) і їй достовірно відомо про те, що останні три роки малолітній син ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , проживає спільно з батьком. Також пояснила, що за цей же час вона жодного разу не бачила матері ОСОБА_5 .

Оцінюючи показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 суд визнає, що останні не містять повноти обставин, що потребують доказування та відповідно, які могли б свідчити про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Зокрема, свідок ОСОБА_12 взагалі не знає як виглядає відповідач, а отже, у випадку приїзду відповідача, як наприклад, з метою вирішення питання про участь у вихованні, спілкуванні з дитиною, тощо, останній міг не впізнати відповідача. Аналогічно свідок ОСОБА_11 , яка проживає, хоча і на одній з позивачем вулиці, однак фактично перебуває на значній відстані від будинковолодіння останнього, є працездатною особою, яка зазвичай не має можливості постійно перебувати вдома, а отже, у випадку приїзду відповідача, як наприклад, з метою вирішення питання про участь у вихованні, спілкуванні з дитиною, тощо, остання могла не побачити відповідача.

Відповідно до ст. 51 Конституції Українисім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 1 Сімейного кодексу України одним із завдань кодексу є регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 СК України правата обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, передбаченіу статтях 150, 151 СК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 157 СК України питаннявиховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкуванняз нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати томуз батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участьу її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Вказана вище норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремовід дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські правата виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаютьсяз суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатністьсвоїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати,а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання),яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

Відповідно до ч.2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

Відповідно до ч. 4 ст. 15 СК України невиконанняабо ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Отже,, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитиниє самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

З наведеного випливає що, для підтвердження факту самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

При цьому Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язкиє такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтвопро смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що одиніз батьків самостійно виконує їх.

Тобто, Сімейний кодекс України не містить підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само, як визначена ч.1 ст. 15СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

При цьому суд вважає, що задоволення позовних вимог в частинівстановлення факту самостійного виховання дитини позивачем, може мати негативні наслідки для матері малолітньої дитини.

Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язанез настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

На переконання суду,факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись на підставі укладеного між ними договору, оскільки в такому разі завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч.1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини,то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Аналогічна правова позиція за в цілому релевантних обставин міститься у Постанові ВП ВС від 11.09.2024 року у справі № 201/5972/22.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Оцінивши, за своїм внутрішнім переконанням, досліджені у судовому засіданні докази, врахувавши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок досліджених доказів у їх сукупності, суд визнає про необґрунтованість позовних вимог та відсутність законних підстав для їх задоволення, оскільки судом встановлено, що укладений сторонами договір від 17.01.2023 року щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, суперечить судовому рішенню від 22.09.2021 року постановленому раніше, між тими ж сторонами та ухваленому з урахуванням найкращих інтересів спільної малолітньої дитини, отже, вказаний договір є спрямованим на порушення найкращих інтересів дитини, тобто незаконним.

Також, суд визнає, що окрім, зазначеної позивачем мети встановлення юридичного факту для отримання соціальних виплат, що є предметом розгляду суду цивільної юрисдикції, визначальною метою вказаного позову, було набуття позивачем статусу особи, яка має право на відстрочку від проходження військової служби в умовах воєнного стану, що згідно з усталеною судовою практикою, за певних обставин,є предметом розгляду суду адміністративної юрисдикції.

При цьому,з урахуванням пояснень представника Служби у справах дітей щодо належної участі відповідача у вихованні малолітньої дитини та відсутності жодних звернень з боку як позивача, так і сторонніх осіб, з приводу порушення вказаного обов`язку, суд також визнає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідач якмати малолітньої дитини ухиляється від виконання обов`язків щодо своєї малолітньої дитини.Зокрема, відсутності звернень позивача до органу опіки та піклування, чи правоохоронних органів з вимогою про притягнення відповідача до юридичної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків.

За таких обставин, суд визнає, що вимога позивача про встановлення факту, самостійного виховання та утримання малолітньої дитини є як незаконною, так і необґрунтованою.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати у виді судового збору, понесені позивачем у розмірі 1211,20 грн. (а.с.43) підлягають залишенню за позивачем, з огляду на відмову позивачу у позові судом.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 259, 263-265, 268 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Служба у справах дітей Калинопільської об`єднаної територіальної громади Звенигородського району Черкаської області таЗвенигородський районний центр комплектації та соціальної підтримки, про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_14 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Черкаського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 05.08.2025 року.

Головуючий Баранов О.І.