Дата документу 30.07.2025 Справа № 331/946/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/946/24 Головуючий у 1-й інстанції: Фісун Н.В.
Провадження № 22-ц/807/1079/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Полякова О.З.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Камаловій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , треті особи - Олександрівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Міністерство оборони України, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 , про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом вобґрунтування якого зазначала, що вона проживала з чоловіком ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_2 , виданим повторно Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 25.10.2023 року, батько дочки вказаний - ОСОБА_7 .

Відповідно до свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1 , позивач та ОСОБА_6 , 08.09.2022 року зареєстрували шлюб у Шевченківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про що зроблено відповідний актовий запис за № 368.

Отже, вона, її дочка ОСОБА_8 та чоловік ОСОБА_6 складали повноцінну сім`ю.

На підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та набранням чинності Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24 лютого 2022 року № 69/2022, мобілізаційної директиви Головнокомандувача Збройних Сил України віл 24 лютого 2022 № 32/321/501/13г. її чоловік був призваний на військову службу до військової частини НОМЕР_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 загинув.

Про загибель чоловіка позивачка отримала письмове повідомлення про смерть.

З повідомлення про смерть (загибель) вбачається, що її чоловік, солдат ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , призваний на військову службу за мобілізацією, стрілець третього стрілецького відділення першого стрілецького взводу другої стрілецької роти військової части НОМЕР_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_5 під час виконання бойового завдання.

04.08.2023 року на підставі наказу № 217 командира військової частини НОМЕР_2 солдата ОСОБА_6 , стрільця третього стрілецького відділення першого стрілецького відділення другої стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_5 загинув внаслідок ушкоджень від воєнних дій, спричинених вибухами та уламками під час виконання бойових завдань поблизу н.п. Приютне Пологіського району Запорізької області виключено зі списків особового складу частини. Смерть пов`язана з захистом Батьківщини.

Сім`я кожного військового, який загинув, захищаючи Батьківщину під час масштабної війни, має право отримати компенсацію - одноразову грошову допомогу у розмірі 15 мільйонів гривень. Це право забезпечує постанова Кабінету Міністрів України № 168 від 28 лютого 2022 року.

Крім того, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» утриманці загиблого мають право отримати статус члена сім`ї загиблого.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" члени сімей військових, які загинули, померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника.

Позивачка звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_1 з відповідними заявами і від свого імені, і в інтересах доньки ОСОБА_9 про надання статусу члена сім`ї загиблого, призначення пенсії в разі втрати годувальника та виплату одноразової грошової допомоги.

Однак, від ІНФОРМАЦІЯ_1 отримала роз`яснення № 90/с від 05.01.2024 року, що з поданих нею документів неможливо визначити малолітню особу як утриманця та, як наслідок, встановити її право на призначення одноразової грошової допомоги, правові підстави для отримання якої визначено ст.ст. 16, 16-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», також роз`яснення № 6804/с від 29.11.2023 року, в якому йдеться, що видати посвідчення «Дитини військовослужбовця» на ОСОБА_2 неможливо, оскільки в графі батько у свідоцтві про її народження батько зазначений « ОСОБА_7 », також листом від 04.12.2023 року № 6902/с повідомлено, що призначити пенсію ОСОБА_2 в разі втрати годувальника немає підстав за вищевказаних обставин.

ОСОБА_8 дійсно не є рідною дочкою ОСОБА_6 , однак вона разом із позивачем проживала зі своїм вітчимом ОСОБА_6 , який створив усі умови для проживання дитини, здійснював опіку на нею, доглядав та піклувався про її стан здоров`я.

У свідоцтві про народження ОСОБА_2 запис про батька здійснено на підставі ст. 135 СК України.

Позивачка також перебувала на його утриманні, у зв`язку з тим, що не отримувала доходів, жодних соціальних виплат від держави.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила суд встановити факт перебування на утриманні ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , треті особи - Олександрівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одесса), Міністерство оборони України, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5 , про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовлено.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2025 року заяву представника третьої особи ОСОБА_4 - адвоката Лугового Бориса Владленовича про розподіл судових витрат задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн. В іншій частині заяви відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2025 року, ОСОБА_1 , яка діє в інтересахмалолітньої ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом не взято до уваги, що батько дитини записаний в порядку ст. 135 СК України, тобто ОСОБА_1 має статус одинокої матері.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що докази відсутності у матері дитини ОСОБА_1 доходу не звільняє її від покладеного на неї законом обов`язку утримувати свою малолітню дитину, також і за допомогою держави у певних випадках, і не робить автоматично ОСОБА_6 зобов`язальною особою з утримання дитини дружини.

Крім того, вважає, що суд помилково дійшов висновку, що до та після загибелі ОСОБА_6 позивачка не вчиняє будь-яких дій спрямованих на відновлення своєї роботи або працевлаштування в іншого роботодавця, що свідчить про свідоме ухилення ОСОБА_1 від виконання своїх батьківських обов`язків та перекладання їх на ОСОБА_10 .

Зауважує, що до матеріалів справи долучена довідка, яка видана Департаментом захисту населення Запорізької міської ради, відповідно до якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , не перебуває на обліку в Департаменті соціального захисту населення Запорізької міської ради та не отримує жодних видів державних соціальних допомог. Самостійних доходів у вигляді соціальної допомоги позивачка не мала, ОСОБА_1 перебувала на утриманні свого чоловіка, а разом із нею на його утримані перебувала і її донька, яка проживала з ним однією сім`єю.

Також, звертає увагу, що свідок ОСОБА_11 дав чіткі відповіді на питання, чому ОСОБА_1 не працювала, за які кошти проживала зі своєю донькою та бажання ОСОБА_12 удочерити ОСОБА_13 , що свідчить про те, що він переживав за життя і здоров`я своєї дружини, тому заборонив працювати на заводі, який є об`єктом, який неодноразово був під ракетним обстрілами, під час яких загинули працівники заводу, та те, що саме ОСОБА_14 утримував дружину та її доньку. Йому відомо, що батько малолітньої ОСОБА_2 , її бабуся та дідусь на початку війни виїхали до м. Києва, а отже, не проживали разом з нею.

Вважає, що той факт, що у малолітньої ОСОБА_2 є дідусь, бабуся, брат чи сестра не свідчить про те, що вони виконують обов`язок по утриманню дитини.

ОСОБА_6 перераховував кошти на рахунок своєї дружини. Постійним і основним джерелом засобів існування сім`ї ОСОБА_15 , її доньки ОСОБА_16 та чоловіка ОСОБА_17 було грошове забезпечення чоловіка, на яке вони і проживали.

Від представника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 , - адвоката Лугового Б.В. на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення; доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду, є безпідставними та необґрунтованими.

Від представника Міністерства оборони України ОСОБА_25 на адресу апеляційного суду також надійшов відзив, в якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, розглянути справу без участі представника Міністерства оборони України. Також зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення; доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Від начальника Олександрівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Рудакової С.В. надійшла заява з проханням розглядати справу без участі їх представника.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_6 08.09.2022 року зареєстрували шлюб у Шевченківському відділі державної реєстрації цивільного стану у м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про що зроблено відповідний актовий запис за № 368.

До укладення шлюбу у ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_8 народилася донька ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_2 , виданим повторно Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) 25.10.2023 року, серія НОМЕР_3 , батько дочки вказаний - ОСОБА_7 .

Відповідно до Витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України від 04.11.2023 року, відомості про батька дитини записані зі слів матері - ОСОБА_7 .

Як вбачається з довідки від 17 червня 2023 року ОСОБА_6 нараховували щомісячні додаткові види грошового забезпечення відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» з квітня 2022 року по червень 2023 року.

Згідно довідки, яка видана Департаментом захисту населення Запорізької міської ради, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , не перебуває на обліку в Департаменті соціального захисту населення Запорізької міської ради та не отримує жодних видів державних соціальних допомог.

З довідки, яка видана Департаментом захисту населення Запорізької міської ради, вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , перебуває на обліку в Департаменті соціального захисту населення Запорізької міської ради як отримувач допомоги ВПО з 01.09.2023 по 31.08.2024 року.

Відповідно до довідки Пенсійного фонду України ОСОБА_1 на обліку не перебуває та пенсію на себе та дитину ОСОБА_18 не отримує.

Згідно довідки від 27.05.2024 року, виданої ПАТ Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь», ОСОБА_1 з січня 2023 по квітень 2024 року не отримувала заробіток, так як призупинено трудовий договір з 16.05.2022 року до закінчення воєнного стану.

Запорізька спеціалізована школа фізичної культури 1-111 ступенів №18 Запорізької міської ради Запорізької області надала довідку від 29.05.2024 року, згідно якої ОСОБА_8 дійсно є ученицею 5-Б класу. Вітчим дівчини приймав участь у шкільному житті та вихованні дитини, батьківські збори відвідував.

З відповіді начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 вбачається, що під час розгляду наданих матеріалів встановлено, що жодних підтверджуючих документів або рішень суду щодо встановлення факту того, що ОСОБА_2 перебувала на утриманні загиблого ОСОБА_6 не надано, у зв`язку з цим немає підстав для подання документів до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області для призначення пенсії в разі витрати годувальника.

Розпорядженням заступника Голови Управління ПАТ Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» 24.11.2022 року призупинено дію трудових договорів з працівниками підприємства, в тому числі зі ОСОБА_19 .

Розпорядженням заступника Голови Управління ПАТ Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» від 25.04.2023 року припинено дію розпоряджень стосовно призупинення дії трудових договорів з працівниками підприємства та відновлено дію трудових договорів з 01.05.2023 року.

На адвокатський запит заступник Голови Правління ПАТ Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» надав відповідь, що починаючи з 01.05.2023 року ОСОБА_20 не виходить на роботу із нез`ясованих причин, хоча неодноразово запрошувалась керівництвом на роботу. У підприємства відсутні підтвердження того, що вона з січня 2023 року зверталася до керівництва підприємства стосовно допуску до роботи, звільнення з роботи, надання відпустки без збереження заробітної плати.

Представник позивача в суді першої інстанції пояснювала, що позивачці необхідно встановлення факту перебування на утриманні ОСОБА_6 її доньки ОСОБА_2 для призначення пенсії в разі втрати годувальника та отримання одноразової допомоги, виплата якої передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

У судовому засіданні суду першої інстанції позивачка пояснювала, що вона має ще повнолітнього сина ОСОБА_21 , якому виповнилося 28 років, він мешкає в Новомиколаївському районі Запорізької області, має матусю (бабуся ОСОБА_22 ), вона знайома з батьками біологічного батька ОСОБА_13 , і вони спілкуються з нею. Пояснювала, що не знає де біологічний батько дитини, він не спілкується з дитиною.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

Так, за приписами статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

За положеннями статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Відповідно до частин першої - третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні (ст. 260 СК України).

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч. 1 ст. 268 СК України).

Виходячи з аналізу вищевказаних норм, Верховний Суд у постанові від 14.12.2023 року № 160/11228/23 зазначив, що заявник, перебуваючи у шлюбі з громадянкою, яка є матір`ю дітей, має право на участь у вихованні цих дітей (за умови проживання однією сім`єю). При цьому обов`язок щодо їх утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останніх немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Отже, вітчим має обов`язок утримувати своїх падчерку та пасинків, прямо передбачений законом, лише за сукупності таких обставин: такі діти не мають матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер, або ж ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання; вітчим може надавати матеріальну допомогу.

У батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав, визнання батьків недієздатними тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків.

Доведення факту перебування дитини на утриманні стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо утримання дитини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що по справі не доведено обставин, які входять до предмету доказування: що дитина позивачки не має батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер, або ж ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, що виключає можливість виникнення у ОСОБА_14 обов`язку, передбаченого ч. 1 ст. 268 СК України. Навпаки, відповідно до пояснень сторін по справі, свідків, судом встановлено, що ОСОБА_8 має рідного батька ОСОБА_23 , який регулярно спілкувався з дитиною за життя ОСОБА_6 , надавав їй матеріальну допомогу, також ОСОБА_13 спілкується з батьками ОСОБА_24 - бабою та дідом. Позивачка ОСОБА_1 підтвердила у судовому засіданні і той факт, що має ще повнолітнього сина ОСОБА_21 - 28 років, та має матусю (бабуся ОСОБА_22 ). Доказів, що ці особи з поважних причин не можуть надавати ОСОБА_8 належного утримання, позивачкою не надано.

Суд вірно виснував, що докази відсутності у матері дитини ОСОБА_1 протягом певного періоду часу доходу не звільняє її від покладеного на неї законом обов`язку утримувати свою малолітню дитину, у тому числі і за допомогою держави у певних випадках, і не робить автоматично ОСОБА_6 зобов`язальною особою з утримання дитини дружини.

Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують правильних висновків суду.

Відповідно до частини першої статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 04 листопада 2023 року слідує, що державна реєстрація народження дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , проведена відповідно до частини першої статті 135 СК України.

Як зазначалося вище, згідно з частиною першою статті 260 СК України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (частина перша статті 268 СК України).

Ураховуючи викладене, ОСОБА_6 , перебуваючи у шлюбі з позивачкою, мав право на участь у вихованні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 (за умови проживання однією сім`єю).

При цьому обов`язок щодо її утримання у ОСОБА_6 (як вітчима) виникав за умови, якщо в дитини немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їй належного утримання.

Отже у ОСОБА_6 був відсутній правовий обов`язок утримувати дитину дружини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , і таке утримання ним здійснювалося добровільно на підставі власного волевиявлення.

Тим більше, законом не заборонено вітчиму добровільно утримувати малолітню дитину, дбати про її всебічний розвиток, забезпечувати повсякденні побутові потреби, навчання, піклуватися про їх духовний та фізичний стан.

Відтак, суд першої інстанції вірно виснував, що підстав для встановлення факту перебування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , на утриманні ОСОБА_6 у цій справі немає.

За своїм змістом решта доводів апеляційної скарги зводяться до повторення підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Інші докази та обставини, на які посилається заявниця в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Що стосується витрат на правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції, то слід зазначити наступне.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу", про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

З урахуванням наведеного вище, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Верховний Суд у постановах від 21 квітня 2021 року у справі № 488/1363/17 (провадження № 61-11991св20) та від 26 січня 2022 року у справі № 127/1415/20 (провадження № 61-878св21) дійшов висновків, що: «втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України».

Згідно з вимогами статей 137, 141 ЦПК України на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження заявлених витрат на професійну правничу допомогу представником ОСОБА_4., яка діє в інтересах ОСОБА_5 , - адвокатом Луговим Б.В. надано копії: договору про надання правової допомоги № 045 від 04.03.2024, укладеного між АБ «Луговий, Дічко та партнери» та ОСОБА_4 , з додатком № 1; ордеру на надання правничої допомоги Серія АР № 1238726; свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю гр. Лугового Б.В.; рахунку-фактури № СФ-0063 від 08.05.2025р. на суму 7 000 грн.; акту № 00063 від 08.05.2025р. прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг); квитанції АТ «Ощадбанк» про сплату ОСОБА_4 отримувачу АБ «Луговий, Дічко та партнери» 7 000 грн.; рахунку-фактури № СФ-0071 від 12.06.2025р. на суму 3 000 грн.; акту № 00071 від 12.06.2025р. прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг); квитанції АТ «Ощадбанк» про сплату ОСОБА_4 отримувачу АБ «Луговий, Дічко та партнери» 3 000 грн.

Враховуючи надані представником ОСОБА_4., яка діє в інтересах ОСОБА_5 , - адвокатом Луговим Б.В. докази та ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення, колегія суддів погоджується, що існують підстави для розподілу витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_4 .

Як зазначалося вище, при визначенні суми відшкодування суд має керуватися такими критеріями: дійсність витрат, необхідність витрат, розумність розміру витрат, співмірність витрат.

За частинами другою - п`ятою статті 258 ЦПК України процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал. Розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку закінчується ухваленням постанови. У випадках, передбачених цим Кодексом, судовий розгляд закінчується постановленням ухвали чи видачею судового наказу.

Таким чином, розглядом справи по суті у суді першої інстанції є вирішення спору шляхом ухвалення судового рішення. Апеляційне та касаційне провадження відповідно до глав 1, 2 розділу V ЦПК України є одним із етапів перегляду судового рішення у разі незгоди з ним однією із сторін (сторонами).

При цьому подання стороною апеляційної (касаційної) скарги та відкриття апеляційного (касаційного) провадження у справі потребує відповідної підготовки інших учасників справи: вивчення апеляційної (касаційної) скарги, її мотивів і доводів, за необхідності - підготовка відзиву на скаргу, участь у судових засіданнях, ознайомлення з матеріалами справи тощо.

Як у суді першої інстанції, так і при апеляційному та касаційному переглядах справи учасники справи мають право на професійну правничу допомогу, що закріплено положеннями статті 59 Конституції України.

Отже, з наданих на підтвердження заявлених витрат на професійну правничу допомогу документів вбачається, що адвокатом Луговим Б.В. надано клієнту ОСОБА_4 послуги правничої (правової) допомоги загальною вартістю 10 000 грн.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання ОСОБА_4 послуг адвоката та понесення нею витрат в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, витрати на правову допомогу є реальними, підтвердженими матеріалами справи.

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Колегія суддів, зважуючи на складність та категорію справи, участь адвоката ОСОБА_4. в судовому розгляді, перелік послуг правничої допомоги, наданої в ході розгляду справи, керуючись принципами справедливості та верховенства права, враховуючи такі критерії як витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, вважає за необхідне визначити розмір судових витрат, який підлягає відшкодуванню в суді апеляційної інстанції у сумі 3 000,00 грн. Розмір понесених витрат на таку суму відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_5 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 (три тисячі) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 04 серпня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: О.З. Поляков

Е.А. Онищенко