ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2025 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Остапенко В.О.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пахомова Дарина Миколаївна, на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 квітня 2025 року, яке ухвалено суддею Зіміним М.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, та повне судове рішення складено 18 квітня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на її утримання у розмірі 1/4 частки усіх видів доходів, щомісячно, починаючи з дати звернення до суду і довічно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона є матір`ю ОСОБА_2 , є непрацюючим пенсіонером отримуючи дохід у розмірі 4822,08 грн. За станом здоров`я перебуває під наглядом лікарів, у зв`язку з чим постійно купує коштовні ліки, проходить медичні обстеження, тому матеріальне становище позивача є вкрай нужденним. Відповідач раніше допомагав сплачувати комунальні послуги позивачу, однак вже більше 3 місяців не надає жодної допомоги. В той же час, відповідач, працює, має щомісячний дохід, однак матеріальної допомоги позивачу не надає, хоча і має таку можливість.

На підставі наведеного вище, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, починаючи з дати звернення до суду з даною заявою та довічно.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання матері залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 посилається на те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, безпідставним, а висновки, викладені в ньому, помилковими та таким, що суперечать приписам діючого законодавства України, тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції проігнорував висновок, що викладений у постанові Об`єднаної палати КЦС ВС від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18, де зазначено, що отримання батьками доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що вони не потребують матеріальної допомоги.

Зазначає, що суд відкинув надані квитанції про оплату ЖКГ, без будь-яких належних доказів на підтвердження того, що ці витрати понесла інша особа, та надані медичні довідки, які підтверджують наявність хронічних хвороб, які вимагають регулярного лікування та витрат.

Крім того, суд проігнорував визнання позову відповідачем, що свідчить про його готовність виконувати обов`язок щодо утримання матері, зазначивши при цьому, що визнання позову було подано представником, що суперечить інтересам відповідача.

Звертає увагу, що суд за власної ініціативи залучив до справи третю особу - ОСОБА_3 , письмові пояснення якої не повинні були бути враховані при ухваленні рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 є матір`ю відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження відповідача. (а.с. 5-6)

Згідно копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , виданого 26.10.2010 серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є пенсіонером за віком. (а.с. 4)

З Довідки про доходи №272321 виданої Відділом обслуговування громадян №16 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Дніпропетровській обл. і отримує пенсію за віком та за період з травня 2024 року по жовтень 2024 року сума пенсії складає 28932,48 грн., що становить 4822,08 грн. на місяць. (а.с.7)

У відповідності до довідки ТОВ «ФОН-ТАН» ОСОБА_1 04.07.2024 здійснено УЗД колінних суглобів. (а.с. 9)

З доданої до позовної заяви копії виписки із медичної картки амбулаторного хворого № 161836 вбачається, що ОСОБА_1 потребує спостереження сімейного лікаря, контроль АТ, призначено останній медикаментозне лікування. (а.с. 12-25)

У відповідності до Інформації про оплату комунальних послуг КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4 сплачено комунальні за утримання квартири за адресою: АДРЕСА_1 за період квітень-серпень 2024 року. (а.с. 26-28, 32-35)

ОСОБА_2 проходить службу в Національній поліції України на посаді начальника чергової частини відділення поліції № 5 Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області та отримав дохід за період квітень - вересень 2024 року в загальному розмірі 175529,23 грн. Також з доходу ОСОБА_2 утримуються аліменти у розмірі частини на користь ОСОБА_5 на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі частини на користь ОСОБА_5 на утримання доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . (а.с. 29-30)

07 грудня 2022 року ОСОБА_5 змінено прізвище на ОСОБА_3 .(а.с. 56)

ІНФОРМАЦІЯ_5 народилась ОСОБА_7 , батьками якої у свідоцтві про народження зазначено ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . (а.с. 57)

У відповідності до Довідки КПП «Криворізька міська дитяча лікарня № 4» КМР 06 лютого 2025 року ОСОБА_7 впала та отримала травмування. (а.с. 59)

ІНФОРМАЦІЯ_6 народився ОСОБА_6 , батьками якого у свідоцтві про народження зазначено ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . (а.с. 60)

У відповідності до Посвідчення серії НОМЕР_3 ОСОБА_5 з 09.08.2021 по 27.03.2025 отримувала державну соціальну допомогу особи з інвалідністю дитинства ОСОБА_8 , 2007 року народження. (а.с. 62)

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проходив регулярно медичний огляд, медичне лікування у зв`язку із захворюванням на цукровий діабет. (а.с. 64-79)

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року у справі № 214/7057/23 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зміну розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей залишено без задоволення. (а.с. 80-86)

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачкою докази не свідчать про те, що розмір отримуваної нею пенсії є нижчим за розмір необхідних щомісячних витрат на лікування, придбання ліків, харчування тощо.

Суд вважав, що посилання позивачки ОСОБА_1 на незадовільний стан свого здоров`я не підтверджують обставин її щомісячних витрат на лікування, які перевищують її дохід у вигляді пенсії, відтак виходячи зі змісту ст. 19 Закону України «Про пенсійне забезпечення», мінімальний розмір пенсії забезпечує прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому позивача не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні ч. 1 ст. 202 СК України.

Також суд посилався на те, що надані позивачем квитанції про оплату житлово-комунальних послуг, не можуть беззаперечно свідчити, що вказані витрати здійснені саме ОСОБА_1 та інші особи, зокрема відповідач та ОСОБА_9 не несуть обов`язку з утримання квартири АДРЕСА_2 . Також, позивачем ОСОБА_1 не надано суду доказів щодо відсутності у неї інших доходів або майна, що може приносити дохід. Вказав, що заяву про визнання позову подано представником відповідача по справі та такі дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін.

При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України).

З указаного вбачається, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц, провадження № 61-2386сво19.

Таким чином, при встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребує матеріальної допомоги.

Право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Вищевказане узгоджується із постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 301/160/17 (провадження № 61-28415св18.

Відповідно до статті 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

В матеріалах справи відсутні достатні та беззаперечні докази на підтвердження того, що позивачка ОСОБА_1 потребує матеріальної допомоги та того, що дохід позивачки не дозволяє забезпечити їй належне лікування, харчування, оздоровлення та проживання.

Посилання позивачки на те, що розмір отримуваної нею пенсії не дозволяє їй забезпечити собі гідне існування, а визначений розмір пенсії, який є вищим від прожиткового мінімуму, не забезпечує всіх потреб позивачки, без надання доказів такої потреби, не може бути підставою для задоволення позову та визначення аліментів у будь-якому розмірі.

Надані фіскальні чеки з аптечних установ не дають підстав вважати, що медичні засоби були придбані позивачкою за призначенням лікарів, оскільки частина ліків, вказаних в фіскальних чеках, є іншими, ніж ті, що зазначені в рекомендаціях у виписці з медичної картки стаціонарного хворого у березні 2023 року.

Медичних довідок щодо стану здоров`я, який потребує посиленого лікування та значних коштів, позивач суду не надала.

Крім того, з огляду на те, що в Україні діє програма «Доступні ліки» для зменшення фінансового навантаження на пацієнтів та збільшення доступності ліків, завдяки якій люди з хронічними захворюваннями мають змогу отримувати необхідні препарати безоплатно або з частковою доплатою, та оскільки позивачка не надала суду жодних доказів на підтвердження того, що вона постійно купує дороговартісні ліки, колегія суддів вважає, що позивачка не довела вказану обставину на підтвердження потреби в матеріальній допомозі.

Колегія суддів вважає, що матеріалами справи не підтверджено, що обсяг витрат на лікування перевищує реальні доходи позивача.

Посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 5 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц (провадження №61-2386сво19), є необґрунтованим, оскільки обставини цієї справи відрізняються від вищезазначеної. Зокрема, позивачка у справі №212/1055/18-ц мала онкологічне захворювання, яке потребувало значних витрат на лікування.

Покликання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на сплату комунальних послуг, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивачка має право на призначення житлової субсидії.

Крім того, слід зазначити, що при визначенні розміру аліментів суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів. Позивачка, ставлячи питання про стягнення з відповідача аліментів на її утримання в розмірі 1/4 частини від його доході, не зазначає про наявність чи відсутність у неї інших дітей.

Не приймаються колегією суддів й доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано заяву відповідача ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв адвокат Зеркін А.С., про визнання позову, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Від адвоката Зеркіна А.С., який діє в інтересах ОСОБА_2 , надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача, його представника та визнання позовних вимог (а.с.88).

За нормами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, тоді як у данному спорі судом таких підстав не встановлено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки позивачем подано необґрунтований позов, визнання якого суперечить закону.

Крім цього, колегія суддів зауважує, що подання відповідачем до суду заяви про визнання позову вказує на відсутність дійсного спору між сторонами.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди апелянта із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на позивача.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пахомова Дарина Миколаївна, залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 квітня 2025 рокуроку залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 04 серпня 2025 року.

Головуючий

Судді