Провадження № 2/752/199/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

30 липня 2025 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Машкевич К.В.

за участю секретаря - Зінченка Д.В.

представника позивача- ОСОБА_1

представника відповідача- Лавріна О.В.

представника 3-ї особи- Ходак В.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю »Фінансова компанія «Центр факторингових послуг», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.В., треті особи: Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом і, з урахуванням заяви про зміну підстав позову від 07 лютого 2023 року, просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35329428 від 23 травня 2017 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.В. про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 000 ) - квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ`ФК`Центр факторингових послуг»;

- зобов`язати Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції внести в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно відповідні записи про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - квартири АДРЕСА_1 за ТОВ`ФК`Центр факторингових послуг».

Посилається в позові на те, що 11 березня 2008 року між нею ВАТ`КБ`Актив-Банк» був укладений Договір про іпотечний кредит №77.1.08/д(с)-1, відповідно до умов якого банк зобов`язався видати їй кредит строком до 10 березня 2028 року.

В забезпечення виконання умов договору 12 березня 2008 року був укладений Іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку банку була передана квартира АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності.

08 серпня 2014 року між ВАТ`КБ`Актив-Банк» та ТОВ» Компанія з управління активами «Авенір-Інвавест» був укладений договір про відступлення права вимоги №ВПВ-08/08/14 юр, до якого перейшло право вимоги за Договором про іпотечний кредит 77.1.08/д(с)-1 від 11 березня 2008 року та Іпотечним договором від 12 березня 2008 року, укладеними з нею.

В подальшому були укладені ще декілька договорів про відступлення права вимоги з фізичними та юридичними особами, останній 22 лютого 2017 року, за яким право вимоги за укладеними нею договорами перейшло до ТОВ» ФК`Центр факторингових послуг».

19 травня 2017 року приватним нотаріусом Київського імського нотаріального округу Швецем Р.В. було прийнято рішення №35329427 про державну реєстрацію права власності на квартиру за ТОВ`ФК`Центр фа кторингових послуг».

Звернення стягнення на предмет іпотеки було здійснено без надіслання іпотекодавцю та боржнику письмової вимоги про усунення порушень умов договору і вона таких повідомлень не отримувала.

Термін «повідомлення» включає в себе не тільки його направлення, а й отримання особою, які воно адресовано.

Хто отримав направлене відповідачем повідомлення, їй невідомо, оскільки підпис у ньому та кредитному договорі є відмінними.

Крім того, за відповідно до п.8 договору право вимоги за кредитним договором могло бути відступлено лише Державній іпотечній установі.

Повідомлень про відступлення прав вимоги Державній іпотечній установі та іншим особам вона не отримувала та не могла оскаржити їх до суду.

З урахуванням цього вважає неналежним виконання умов договору з боку банку, а тому заява відповідача про неналежне виконання умов договору не мала для неї юридичної сили.

Вважає, що саме порушення умов договору банком призвели до порушення нею умов оплати кредиту.

Крім того, вважає, що приватним нотаріусом при проведенні державної реєстрації не перевірено суму боргу за умовами договору, оскільки в довідці іпотекоджатеря зазначена сума становить 695583, 00 грн, а в рішенні Голосіївського районного суду м.Києва - 745 246. 36 грн, які були з неї стягнуті.

Крім того, на суму боргу товариством нараховане інфляційне збільшення на 566 797, 18 гр.

Зазначила також, що вона перебуває в шлюбі з ОСОБА_4 з 1995 року, однак при оформленні договору іпотеки нотаріус, який його посвідчував, не отримав нотаріально посвідченої згоди іншого подружжя на його укладення.

Таким чином, квартира набута в шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вимога про погашення заборгованості мала направлятися також іншому співвласнику квартири.

Однак така вимога іншому співвласнику квартири ОСОБА_4 не направлялася, а тому рішення приватпного нотаріуса про державну реєстрацію права власності ТОВ`ФК`Цунтр факторингових послуг» на квартиру є протиправним.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позов був зареєстрований судом 22 жовтня 2019 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 28 жовтня 2019 року в справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

Згідно зі ст. 178 ЦПК України відповідачам був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву, третім особом пояснень на позов.

25 лютого 2020 року відповідач - ТОВ`ФК`Цертр факторингових послуг» подав відзив, а 13 березня 2023 року відзив (заперечення) на заяву про зміну підстав позову, якими проти позову заперечує.

Посилається на те, що що 22 лютого 2017 року на адресу позивачки товариством була направлена вимога, посвідчена приватним нотаріусом Київського імського нотаріального округу Семеновою Г.В. про непогашену заборгованість за умовами кредитного договору та попереджено про позасудове стягнення на пердмет іпотеки в разі її непогашення.

Отримання вказаного повідомлення 01 березня 2017 року позивачкою не заперечується і докази отримання долучені нею до позову.

Звернення стягнення було здійснено відповідно до умов Іпотечного договору.

Щодо суми боргу зазначив, що позивачка свого розрахунку боргу не надала, а порівнювати суму боргу, яка існувала в 2014 році перед зверненням банку до суду та в 2017 році.

Позивачка борг у цей період не сплачувала, а тому вважає законним нарахування штрафних санкцій на суму боргу.

Вважає, що реєстрація права власності на квартиру за товариством була здійснена з дотриманням вимог закону.

Просить у позові відмовити.

Позивачка та її представник у судовому засіданні позов підтримали.

Представник відповідача - ТОВ`ФК`Цертр факторингових послуг» проти позов узапеерчував з підстав, викладених у відзиві.

Представник третьої особи Білецької В.В. позов також підтримав.

Відповідач- приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.В. та представник третьої особи - Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явилися. Про час розгляду справи повідомлені.

Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в їх відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Статтею 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом ст. ст.3, 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного догоговору.

Судом встановлено, що 11 березня 2008 року між позивачкою та ВАТ`КБ`Актив-Банк» був укладений Договір про іпотечний кредит №77.1.08/д(с)-1.

Відповідно до п.п.1.1 та 1.2 договору позивачці був наданий кредит у розмірі 982 000,00 грн під 10.7% річних строком до 10 березня 2028 року.

Пунктом 2.4 договору сторони дійшли згоди, що позичальник зобов`язується щомісячно 11 числа здійснювати погашення кредиту рівними частинами в сумі 4 091, 67 грн та сплачувати відсотки, нараховані на залишок заборгованості за кредитом, відповідно до Графіку погашення кредиту.

В забезпечення виконання умов договору 12 березня 2008 року між сторонами Договору про іпотечний кредит був укладений Іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку банку була передана квартира АДРЕСА_1 , яка належить позивачці на праві власності.

Відповідно до п.4.2 договору звернення стягнення за цим договором здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду.

В п.4.3 договору зазначено, що даний пункт договору є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яке надає право іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки, в тому числі шляхом прийняття предмета іпотеки у власність відповідно до ст.37 Закону України « Про іпотеку».

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 28 січня 2015 року з позивачки на користь банку стягнуто 745 246, 36 грн заборгованості за кредитом.

Сторони не заперечували, що рішення суду позивачкою не виконане до цього часу.

( т.1, а.с.22 - 26 )

08 серпня 2014 року між ВАТ`КБ`Актив-Банк» та ТОВ» Компанія з управління активами «Авенір-Інвавест» був укладений Договір про відступлення права вимоги №ВПВ-08/08/14 юр.

За умовами вказаного договору до ТОВ» Компанія з управління активами «Авенір-Інвавест» перейшло право вимоги за Договором про іпотечний кредит 77.1.08/д(с)-1 від 11 березня 2008 року та Іпотечним договором від 12 березня 2008 року, укладеними з позивачкою.

Рішенням Господарського суду м.Києва від 06 серпня 2015 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15 жотвня 2015 року, було відмовлено в позові ВАТ`КБ`Актив-Банк» до ТОВ» Компанія з управління активами «Авенір-Інвавест» про визнання договору про відступлення права вимоги нікчемним.

В подальшому право вимоги за вказаними договорами неодноразово відступалося.

22 лютого 2017 року був укладений Договір про відступлення права вимоги між ОСОБА_5 та ТОВ» ФК`Центр факторингових послуг», за умовами якого до товариства перейшло право вимоги до позивачки за вказаними договорами.

( т.1, а.с. 27 - 63 )

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним.

Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора.

Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.

Саме по собі неповідомлення позичальника про уступку права вимоги не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора.

Це відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 06 лютого 2018 року в справі № 278/1679/13 та від 06 лютого 2019 рку в справі № 361/210516.

Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року в справі № 91019199/21 ( в схожих правовідносинах) зазначено, що недійсність вимоги не зумовлює недійсність відповідного договору, за яким була передана така вимога, а має наслідком відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором, врегульовану положеннями ЦК України.

Договір про відступлення права вимоги може бути визнаний недійсним у разі наявності відповідної правової підстави.

Наприклад, якщо такий договір укладено під впливом помилки (ч. 1 ст. 229 ЦК України), обману (ч. 1 ст. 230 ЦК України), насильства (ч. 1 ст. 231 ЦК України) тощо.

Оскаржуваний договір про відступлення права вимоги містить усі ознаки договору купівлі-продажу права вимоги, тому до цього договору повинні застосовуватися положення законодавства щодо договорів купівлі-продажу.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Сторони в судовому засіданні не заперечували, що договір про відступлення права вимоги від 22 лютого 2017 року, за яким ТОВ» ФК`Центр факторингових послуг» отримало право вимоги до позивачки за вказаними договорами, ніким не оспорювався та недійсним не визнавався.

Тобто, зобов`язання позивачки за Договором про іпотечний кредит від 11 березня 2008 року є діючим та має виконуватися, а тому твердження позивачки про незаконність угод про відступлення права вимоги за укладеними нею з банком договорами, а також відсутність у відповідача - ТОВ» ФК`Центр факторингових послуг» права вимоги до неї суд вважає безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно із ст. 60 СК України змайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

За змістом ч.ч.1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Статтею 578 ЦК України та ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» визначено, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників.

Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Відповідно до ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Суд враховує, що однією із засад цивільного законодавства, визначеними ст.3 ЦК України, є добросовісність.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 916/2813/18 зазначено, що відповідно до ч.1, 2 ст. 369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Тобто, ненадання одним із подружжя згоди на передання іншим з подружжя спільного майна в іпотеку саме по собі не має правового значення без доведення обставини недобросовісності банку та не може бути єдиною підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Із Свідоцтва про право власності від 25 січня 2005 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є позивачка.

Згідно довідки ТОВ`Новобудова» від 20 березня 2017 року в квартирі, окрім позивачки, як власника, зареєстровані члени її сім`ї: чоловік та двоє дітей.

Про це ж зазначено і в п.1.2 Іпотечного договору.

В п.5.1 договору зазначено, що предмет іпотеки є власністю іпотекодавця і вона вправі розпоряджатися ним без будь-яких обмежень.

Пунктом 5.1.4 договору позивачка підтвердила, що укладення договору не потребує узгодження з третіми особами згідно з чинним законодавством.

( т.1, а.с. 20 - 21; 25 - 26 )

Судом також встановлено та не спростовується позивачкою, Іпотечний договір також ніким не оспорювався та недійсним не визнавався.

Змінюючи підстави позову, в цій частині позивачка вважає порушеними права свого чоловіка, якого вважає співвласником квартири лише за фактом перебування їх у шлюбі.

В той же час, останній свої права порушеними не вважає, про що свідчать його дії після укладення договору протягом 17 років, а перебування в шлюбі. З точки зору закону, не обов`язково свідчить про презумпцію спільності майна подружжя набутого під час шлюбу .

Повноважень на представництво його інтересів у суді щодо обставин укладення та виконання Іпотечного договору останній позивачці не надавав, про залучення до участі в справі також не заявляв.

На даний час договір також є діючим та не оскаржувався.

З урахуванням позиції Верховного Суду, викладеної у постанові Великої Палати від 29 червня 2021 року в справі № 916/2813/18, на обставину наявності в діях ВАТ`КБ`Актив-Банк» ознак недобросовісності при укладенні Іпотечного договору позивачка не посилалася.

З урахуванням цього, підстави вважати порушеними права будь-кого укладенням Іпотечного договору, у суду відсутні.

Встановлено також, що рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р .О. від 19 травня 2017 року № 35329427 право власності на квартиру було зареєстровано за ТОВ »ФК`Центр факторингових послуг».

( т.3, а.с. 105 - 116 )

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч.1 ст.36 Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Для реалізації іпотекодержателем своїх прав на задоволення вимог шляхом позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття права власності на нього, за загальним правилом, необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України "Про іпотеку" є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду на підставі застереження в іпотечному договорі або в окремому договорі, укладеному сторонами в порядку досудового врегулювання.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно в договорі.

Частиною 3 ст. 36 Закону визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до ч.4 ст.36 Закону України "Про іпотеку" після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора.

Частиною 3 ст.37 Закону визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( в редакції на момент виникнення спірних правовідносин ) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 3 ст.10 Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

За змістом ч. 2 ст.18 Закону Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 року ( в редакції на момент прийняття рішення державним реєстратором ) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року в справі № 802/1340/18, від 19 травня 2020 року в справі № 644/3116/18 та від 26 липня 2023 року в справі № 759/5454/19 зазначено, що обов`язковою умовою при вирішенні питання перереєстрації права власності на іпотечне майно є наявність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги та дотримання строку, зазначеного в ньому.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 757/13243/17 зазначено, що реєстратор перед здійсненням відповідних процедур має отримати документ, який підтверджує факт отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя.

Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору.

Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

З Реєстраційної справи № 000 вбачається, що 22 лютого 2017 року нотаріально посвідченою заявою ТОВ`ФК`Центр факторингових послуг» приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. повідомлено позивачку про непогашену заборгованість за умовами кредитного договору та попереджено про позасудове стягнення на предмет іпотеки в разі непогашення заборгованості.

Повідомлення направлено позивачці на зазначену нею в кредитному договорі адресу спірної квартири.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вказана вимога отримана позивачкою 01 березня 2017 року.

Крім того, при зверненні стягнення на предмет іпотеки була проведена оцінка вартості квартири суб`єктом оціночної діяльності - ТОВ`ЕК Контакт», відповідно до Висновку якого ринкова вартість квартири становила 1 116 720, 00 грн.

( т.3, а.с.7 - 74 )

З урахування цього суд приходить до висновку, що зверенння відповідачем стягнення на предмет іпотеки було проведено з дотриманням вимог закону, а у приватного нотаріуса були відстуні підстави для відмови в державній реєстрації прав відповідача на квартиру.

В той же час, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 823/588/16 державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі, він лише зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права.

Таким чином, приватний нотаріус Швець Р.В., як державний реєстратор, є неналежним відповідачем у даному спорі.

Суд при цьому також враховує, що відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Будь-яких доказів, які б свідчили про неотримання позивачкою вимоги відповідача, суду не надано.

Посилання в позові на несхожість підпису позивачки в тексті договору та зворотньому поштовому відправленні судом не може прийматися до уваги, оскільки є лише припущенням, а відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивачки.

Керуючись ст.ст. 3, 6, 15, 16, 202, 204, 355, 368, 369,512, 514, 516, 525- 527, 546, 575, 578, 1048, 1054 ЦК України, ст. ст. 60, 65 СК України, ст. ст.1, 33, 36, 37 Закону України « Про іпотеку», ст. ст. 1, 2,10,18 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю »Фінансова компанія Центр факторингових послуг», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.В. про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя К.В. Машкевич