Дата документу 30.07.2025 Справа № 314/5645/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/5645/24 Головуючий у 1-й інстанції: Кононенко І.О.
Провадження № 22-ц/807/1335/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Полякова О.З.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ведмедовської Ганни Олексіївни на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 травня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

В обґрунтування заяви зазначала, що зареєстрували шлюб з ОСОБА_2 11 липня 1996 року у Тернівській сільській раді Вільнянського району Запорізької області.

У лютому 2021 року заявниця звернулася до Вільняського районного суду Запорізької області з позовною заявою щодо розірвання шлюбу. Проте, незважаючи на наявність шлюборозлучного процесу заявниця та ОСОБА_2 продовжували проживати разом. 12.07.2021 Вільнянським районним судом Запорізької області шлюб було розірвано.

24.02.2022 розпочалася повномасштабна війна. Дана ситуація ще більше зблизила їх. Вони стали ще більше турбувати один про одного.

У червні 2022 року ОСОБА_2 вирішив вступити до лав ЗСУ. Вона проводжала ОСОБА_2 з їхнього будинку.

Таким чином, з лютого 2021 року вона та ОСОБА_2 не тільки спільно проживали, але й вели разом домогосподарство. Вони разом придбали 2 шафи, зробили ремонт будинку тощо. 04.07.2023 ОСОБА_2 подарував їй на день народження золотий ланцюг. ОСОБА_2 при формуванні документів його особової справи як військовозобов`язаного зазначив ОСОБА_1 в якості своєї дружини.

У травні 2024 року вона отримала сповіщення від ВЧ № НОМЕР_2 , що ОСОБА_2 зник безвісті. В даному сповіщенні також міститься інформація про сповіщення дружини ОСОБА_1 про те, що її чоловік ОСОБА_2 зник безвісті поблизу н.п. Архангельське Донецької області.

На теперішній час ОСОБА_2 не набув статусу померлого, його не оголошено безвісно відсутньою особою.

З огляду на вищевикладене, заявниця просила суд встановити факт проживання однією родиною як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , починаючи з 21.07.2021 року по день зникнення останнього безвісти - 30.04.2024 року.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 травня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Ведмедовська Г.О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заяву.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що в оскаржуваному рішенні суду наявні суперечності. З одного боку, суд погоджується, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у близьких стосунках, взяв до уваги всі надані заявником докази та пояснення свідків. Проте, з незрозумілих підстав, вирішив відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Крім того, суд не вислухав пояснення заявниці, що є порушенням її права, передбаченого ст. 43 ЦПК України, внаслідок чого вона не надала особисті пояснення суду щодо причин її звернення до Вільнянського районного суду Запорізької області із позовною заявою про розірвання шлюбу з її чоловіком, та що відбувалося безпосередньо після його розірвання.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Факт проживання жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Показання свідків про проживання заявниці з ОСОБА_2 однією сім`ю, на яких ґрунтуються вимоги заявниці, не є достатніми доказами про наявність у них сім`ї в розумінні статті 3 СК України. Матеріали справи та свідки підтверджують лише факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки, але не факт ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, що у сукупності досліджених доказів свідчить про те, що між ними не склалися та не мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, заявниця ОСОБА_1 та ОСОБА_2 11 липня 1996 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 .

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 12.07.2021 (справа № 314/611/21) шлюб між сторонами розірвано.

Згідно довідки № 117 від 02.08.2024, виданої виконавчим комітетом Петро-Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована та проживає АДРЕСА_1 та має склад сім`ї: співмешканець ОСОБА_2 , 1971 року народження (без реєстрації), дочка ОСОБА_5 , 1996 року народження, син ОСОБА_6 , 2001 року народження.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 06.08.2024 № 120 встановлено, що ОСОБА_1 з донькою, сином та чоловіком ОСОБА_2 проживали за адресою: АДРЕСА_1 , з 2001 року. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 продовжували проживати разом, мали спільний побут і вели спільне господарство. На період вересня 2023 проживали однією сім`єю без шлюбу.

Відповідно до сповіщення районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 02 травня 2024, надісланого ОСОБА_1 , молодший сержант ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зник безвісти 30.04.2024 року на позиції при виконанні бойового завдання в результаті обстрілу поблизу н.п. Архангельське Донецької області.

На підтвердження факту проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу заявницею також надано копії платіжних інструкцій у період часу з 2022 року по 2024 рік про переказ грошових коштів ОСОБА_2 .

На підтвердження спілкування заявниці з ОСОБА_2 до матеріалів справи долучені фото скриншотів з мобільного телефону.

Згідно наданої на запит суду першої інстанції інформації з ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до облікової картки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в графі сімейний стан зазначено: «одружений, дружина - ОСОБА_7 , 1978 року народження». Облікові дані до картки вносились у період до 15.06.2022.

Крім того, судом першої інстанції були допитані свідки, які зазначили наступне.

Свідок ОСОБА_8 показав суду, що він є старостою Старостинського округу, де проживає ОСОБА_1 , давно знає заявницю, проживають в одному селі, заявниця та її чоловік жили давно, разом мають двох дітей, потім вони розлучились, після розлучення проживали разом, вели спільне господарство, до того як її чоловік ОСОБА_2 пішов на війну, бачив як проживали разом, спільно бетонували двір, робили скважину під воду.

Свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що вони з заявницею проживають в одному селі, працює в сільській раді, дуже давно знає сім`ю заявниці, часто зустрічалися коли вони разом йшли на роботу, разом ходили з заявницею до 2023 року, поки її чоловік не пішов на війну, чи проживали вони окремо після 2021 року їй не відомо.

Свідок ОСОБА_10 пояснив суду, що він є сусідом сім`ї заявниці, були добросусідські відносини, жили разом через забір, кожного дня бачив їх разом, інколи зустрічалися щоб випити чаю, допомагав йому робити ремонт у 2022 та 2023 році, про розлучення заявниці у 2021 році не знав нічого, не чув, щоб казали що ОСОБА_2 пішов із сім`ї з речами, не чув, щоб хтось виїжджав із сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами 1, 2 ст. 315 ЦПК України що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

У справі, яка є предметом перегляду, заявниця просить встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без укладення шлюбу.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. До того ж, цим рішенням Конституційного Суду України визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 серпня 2018 року по справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283 цс 18).

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі окремо, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» Суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю без наявності інших ознак сім`ї. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як зазначалося вище, ухвалюючи рішення про відмову у задоволення заяви щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, суд першої інстанції виходив із недоведеності цього факту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, який, надавши оцінку зазначеним вище доказам, наданим заявницею на підтвердження факту проживання однією сім`єю без шлюбу, дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не надала достатніх доказів, які свідчать про те, що між нею та ОСОБА_2 склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю, у період з 21.07.2021 року по день зникнення останнього безвісти - 30.04.2024 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не забезпечив належної оцінки доказів та належного дослідження обставин спільного проживання заявниці та ОСОБА_2 з 21.07.2021 року по день зникнення останнього безвісти - 30.04.2024 року.

Щодо порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. 43 ЦПК України в частині того, що заявниця не надала пояснення суду щодо причин її звернення до Вільнянського районного суду Запорізької області із позовною заявою про розірвання шлюбу з її чоловіком, та що відбувалося безпосередньо після його розірвання, - то вказане порушення норм процесуального права не може бути підставою для скасування або зміни рішення, оскільки не призвело до неправильного вирішення справи. Крім того, зазначене порушення не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення відповідно до положень ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ведмедовської Ганни Олексіївни залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 травня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 04 серпня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: О.З. Поляков

Е.А.Онищенко