Справа № 515/172/25
Провадження № 2/515/359/25
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 року м. Татарбунари

Татарбунарський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Луцюка В.О.,

при секретарі судового засідання Чумаченко Д.М.,

за участю позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки - адвоката Давиденка К.В.,

представника відповідача - адвоката Жмурко С.Л. (у режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Татарбунари Білгород-Дністровського району Одеської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Давиденко Костянтин Вікторович, до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Виконавчий комітет Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В :

03 лютого 2025 року позивач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Давиденка К.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, в обґрунтування якого зазначила таке.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно з рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З серпня 2015 року фактично припинили шлюбні відносини з відповідачем та стали проживати окремо. З того часу відповідач перестав цікавитись дитиною та приділяти йому увагу, виховувати його та взагалі спілкуватися. Після розірвання шлюбу відповідач переїхав проживати до іншого району в с. Познанка Перша Подільського району Одеської області та розірвав зв`язки із сином, вже вісім років з ним взагалі не спілкується. За ці роки син забув як виглядає батько та не пам`ятає його голосу. Матеріально відповідач дитині не допомагає, раніше сплачував аліменти у неповному розмірі, але на теперішній час заборгованість по аліментам становить 91 227,35 грн за 31 місяць, тобто більше ніж 2,5 роки. Вказані дії відповідача є свідомим ухиленням від виконання батьківських прав, які останній має можливість виконувати, але не вчиняє будь-яких дій. Він зовсім не цікавиться дитиною, не спілкується з нею, не проявляє щодо неї щонайменшої батьківської турботи, хоча має таку можливість, не приймає участі у шкільному житті сина. У зв`язку з тим, що позивач піклується про долю сина та не хочу, щоб у майбутньому відповідач мав можливість пред`явити до нього будь-які претензії майнового характеру, звертається до суду з даним позовом. Також позивач хоче приймати будь-які рішення, які вливають на долю дитини, зміна місця проживання тощо, без згоди відповідача.

Враховуючи викладене, позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений, клопотання про відкладення розгляду справи не подав.

Представник третьої особи також не з`явився у судове засідання, надав заяву про проведення судового засідання у відсутність представника, позовні вимоги підтримали у повному обсязі (вх. № 1670/25-Вх 08.04.2025).

У відповідності до ч.3 ст.211, ч.1 ст.223 ЦПК України суд визнав за можливе проводити розгляд справи без участі сторони, повідомленої про дату, місце та час розгляду справи, на підставі наявних у справі доказів.

Позивачка та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підставі, викладених у позовній заяві, зазначивши, що метою позбавлення відповідача батьківських прав є виїзд сина до Польщі, у зв`язку з навчанням. Вирішити вказаний спір з відповідачем у добровільному порядку не представляється можливим, оскільки останній категорично відмовляється надати дозвіл на виїзд сина за кордон.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала, вказала, що на сьогоднішній день відповідач регулярно сплачує аліменти, погасив всю суму заборгованості, має бажання та намір спілкуватися з сином та приймати участь у його житті.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Позов про позбавлення батьківських прав позивачем обґрунтовується на підставі п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України.

Відповідно до вказаної норми права мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Судом встановлено, що сторони з 16 листопада 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який згідно з рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року розірвано. Рішення набрало законної сили 20 вересня 2016 року (а.с. 11-12).

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується записами даних про батьків у свідоцтві про народження серії НОМЕР_1 , виданому 09 серпня 2010 року за актовим записом №20, місце державної реєстрації: Виконавчий комітет Струмківської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (а.с. 9).

Позивач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , до складу її сім`ї входить син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходиться на її утримання та за яким остання здійснює догляд, про що свідчить довідка старости сіл Струмок та Спаське Білгород-Дністровського району від 13 січня 2025 року вих. № 3 (а.с. 14).

Згідно з довідкою старости сіл Струмок та Спаське Білгород-Дністровського району від 13 січня 2025 року вих. № 2, ОСОБА_1 виховує сина ОСОБА_3 . Батько дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території с. Струмок не проживає з 2020 року, сина не відвідує і участі у його вихованні не приймає (а.с. 15).

За місцем проживання позивач характеризується позитивно. Працює вчителем у Струмківському ліцеї. Відповідальна, вихована, шкідливих звичок не має, працьовита, порядна, ввічлива, привітна, дружня, гарна господиня, сумлінно відноситься до утримання та виховання сина. До адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувалася. За час проживання на території села скарг від сусідів і родини не надходило (а.с. 16).

Відповідно до довідки, виданої директором Струмківського ліцею Татарбунарської міської ради 10 січня 2025 року вих. №2 батько учня 8 класу ОСОБА_3 - ОСОБА_2 контакту з ліцеєм не підтримує, успішністю дитини не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує. Сина до школи приводила і забирала мати, на виклики до школи приходить теж тільки матір (а.с. 17).

Відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , за даними відповіді Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а.с. 25), фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

На сьогоднішній день відповідач є військовослужбовцем та перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації в військовій частині НОМЕР_2 АДРЕСА_1 з 21 лютого 2025 року, про що свідчить довідка командира військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_4 від 17 березня 2025 року вих. № 872 (а.с. 54).

З листа начальника Савранського відділу державної виконавчої служби у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 31 січня 2025 року вих. № 21.20-3706 (а.с. 18) вбачається, що на примусовому виконанні відділу перебуває виконавчий лист № 515/1734/17, виданий 13 лютого 2018 року Татарбунарським районний судом Одеської області про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення повноліття, починаючи з 03 листопада 2017 року. Заборгованість по аліментам станом на 01 січня 2025 року становить 91 227,35 грн. Розмір щомісячного платежу на сьогоднішній день складає 2 916,75 грн.

Попередньо виконавчий лист про стягнення аліментів з відповідача перебував на виконанні у Татарбунарському відділі державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), де заборгованість по аліментам станом 01 червня 2024 року становила 74 269,35 грн (а.с. 13).

У висновку Органу опіки та піклування, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області №80 від 26 березня 2025 року, визнано за доцільне позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 (а.с. 63-66).

Пленум Верховного суду України в п.п. 15 та 18 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Так, у вирішенні питання про позбавлення батьківських прав суд має врахувати насамперед інтереси дитини.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У відповідності до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень ст. 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Так, позивачка в обґрунтування необхідності застосування до ОСОБА_2 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав посилається на те, що він не цікавиться сином, не займається його вихованням, не надає матеріального утримання.

Разом з тим, згідно з довідкою начальника Савранського відділу державної виконавчої служби у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 04 березня 2025 року вих. № 2120-9845, заборгованість відповідача станом на 04 березня 2025 року відсутня (а.с. 53).

Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2020 року у справі № 420/1075/17 прийняв висновок, у якому зазначив, що наявність заборгованості щодо сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батька/матері дитини батьківських прав. Факт стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо її утримання, оскільки таке стягнення є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька/матері до надання їй належного утримання.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , допитаний у судовому засіданні у присутності педагога-психолога ОСОБА_5 , суду пояснив, що з батьком не спілкується понад 10 років, взагалі його не пам`ятає. Влітку 2024 року звертався до батька з питання реєстрації місця проживання, але останній сказав, щоб він вирішував вказане питання з матір`ю, що це їх проблеми. Зі слів тітки дізнався, що батько деякий час був в селі, однак останній йому не телефонував, не навідував. Спілкуватися з батьком не має бажання, не хоче його взагалі знати.

Озвучена думка дитини ОСОБА_3 , не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу свого віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини(параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛвід 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява№ 2091/13).

У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Суду не представлено достатньо доказів злісного, свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, зокрема даних про те, що він притягувався адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків, несплату аліментів, немає, під соціальним супроводом сім`я не перебувала, будь-яких заходів впливу зі сторони державних установ з приводу невиконання батьківських обов`язків до відповідача не застосовувалося.

Позивачка не обґрунтувала, яким чином позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, буде в інтересах дитини, відмова відповідача від надання дозволу на виїзд сина за кордон не є підставою для позбавлення його батьківських прав. Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, остаточного та свідомого його самоусунення від виконання таких, судом не встановлено і позивачкою не доведено. Навпаки відповідач заперечував проти вимог позивачки та бажає приймати участь у житті та вихованні дитини, що вказує на його зацікавленість у збереженні зв`язків із своєю дитиною. При цьому Верховний Суд наголошує, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

У частинах 5, 6 ст. 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як вбачається з висновку Органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина, останній є недостатньо обґрунтований, зроблений без наведення достатніх доказів про ухилення відповідача від батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, не відображає позицію відповідача щодо виконання ним своїх батьківських обов`язків, та суперечить інтересам дитини. Вказаний висновок оцінений судом у сукупності з іншими доказам і сам по собі не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав.

Посилання позивачки на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки не можуть бути підставною для задоволення позову, оскільки простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливе позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та сином, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку його матері, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав щодо його дитини. Особливо в ситуації, коли батько наполегливо вказує, що він хоче відновити та розвивати стосунки зі своєю дитиною (постанова Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі №553/449/20). Крім того, суд враховує, що відповідач є військовослужбовцем та даний час проходить військову службу, у зв`язку з чим не має можливості повною мірою виконувати батьківські права.

Разом з тим, суд погоджується з тим, що відповідач не вживав достатніх заходів до спілкування з дитиною, не приділяв необхідної уваги та матеріального забезпечення, а тому у цій частині поведінка батька по відношенню до сина є винною, однак враховуючи період винної поведінки та обставини її допущення, враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що на даний час відсутні правові підстави для застосування до ОСОБА_2 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав, а тому відмовляє позивачці у задоволенні позову як у передчасному, із попередженням про необхідність зміни поведінки та покладенням на ООП контролю за виконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову позивачці в задоволенні позову в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 4, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Виконавчий комітет Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав - залишити без задоволення.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покласти на органи опіки і піклування контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду, який відраховується з дати складення повного судового рішення.

Повний текст рішення буде складено 07.08. 2025.

Суддя В.О. Луцюк