Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого-судді Бенца К.К.,

при секретарі Майор Ю.В.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

представник відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород в режимі відео конференції цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_3 подану в особі уповноваженого представника ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту належності частки в майні,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 в особі уповноваженого представника ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про встановлення факту належності частки в майні.

Мотивуючи позовні вимоги представник позивача, вказує на те, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло за № НОМЕР_1 від 21.03.1997 року, виданого на підставі наказу Представництва Фонду державного майна в Ужгородському районі за №16-В від 21.03.1997 року квартира АДРЕСА_1 була приватизована згідно з ЗУ « Про приватизацію державного житлового фонду» та на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

Право спільної сумісної власності на квартиру було зареєстроване Ужгородським районним комунальним підприємством (бюро) технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно 15.10.1997 року за реєстраційним номером 38097416, номер запису 717 в книзі 5.

Представник позивача зазначає, що батьки позивачки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є співвласниками квартири померли.

Вказує, що при оформленні спадкових прав на належне майно ОСОБА_5 спільними заявами всіх живих співвласників вказаної квартири було визначено, що йому належало 1/3 частки в квартирі АДРЕСА_1 та оформлено на вказану 1/3 (3/9) право власності як на спільну часткову власність з отриманням спадкоємцями свідоцтв про право на спадщину на частку в спільному майні по 1/9 кожному наступним особам: позивач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; мати позивача - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; брат позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Інформація про зареєстроване право власності на успадковані частки в спільному майні за померлим відображено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, інформаційна довідка №395964506 від 22.09.2024 року.

Вказує, що на інше майно частки в спільній сумісній власності визначені не були. Таким чином, станом на сьогоднішній день право спільної сумісної власності поширюється на 2/3 квартири АДРЕСА_1 за наступними особами: мати позивача - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; брат позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Представник вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла мати позивача і відповідача ОСОБА_6 , якій належали 2/3 частки в квартирі АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності та 1/9 частки в цій же квартирі на праві спільної часткової власності. Факт смерті підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , видане Виконавчим комітетом Чопської міської ради Закарпатської області 11.09.2023 року.

У відповідності до ст.1220 Цивільного кодексу України зі смертю ОСОБА_6 15.09.2023 року Приватним нотаріусом Ужгородського нотаріального округу Лукеча А.П. було зареєстровано спадкову справу за померлою ОСОБА_6 №18/2023 року, номер у спадковому реєстрі - 71248657, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №73974448 від 15.09.2023 року.

Заяви про прийняття спадщини за померлою подали і позивач ,і відповідач, що підтверджується Довідкою Приватного нотаріуса Лукеча А.П. від 13.09.2024 року N?30/02-14.

За життя ОСОБА_6 заповіла належну їй частку квартири АДРЕСА_2 позивачу - рідній доньці ОСОБА_3 , про що залишила Заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Гецянин I.C. 30.08.2017 року за реєстр. N?2633, що в силу положень ст. 1223 Цивільного кодексу України дає позивачці першочергове право на спадкування вказаної частки в квартирі.

Представник вказує, що станом на сьогоднішній день, відсутність визначення часток у спільній сумісній власності вказаної квартири є перешкодою для реалізації позивачем права оформити документально право на спадщину за заповітом на частку покійної мами у вказаній квартирі, а також вільно володіти, користуватись та розпоряджатись належним їй майном, набутим в порядку спадкування. Спільного розуміння щодо визначення часток в спільній квартирі з відповідачем, позивач знайти не може, що унеможливлює позасудовий спосіб врегулювання спору.

Представник зазначає, що частки в спільній сумісній власності, яке поширюється на 2/3 частки в квартирі АДРЕСА_1 є рівними по 1/2 кожному (по 1/3 частці) квартири в цілому за наступними особами: покійній мамі позивача - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; брат позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і позивач має право на спадкування за померлою мамою частки в 1/2 в спільній сумісній власності, яке поширюється на 2/3 частки в квартирі АДРЕСА_1 .

З посиланням на викладене представник позивача просить суд: встановити факт, що частки співвласників ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в спільній сумісній власності, яка поширюється на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 є рівними та становлять по 1/3 частці цілої квартири.

06.12.2024 року представником відповідача до суду подано відзив на позовну заяву, згідно якого вважають, що доводи викладені в ній є передчасними та необґрунтованими, а провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю спору.

Вказує, що позовна заява ґрунтується на припущенні, що права Позивача порушені. Проте, на момент звернення до суду відсутній реальний спір між Сторонами, а права Позивача не порушені. Усі процедури, пов`язані з реалізацією її прав (у тому числі нотаріальні дії), залишаються відкритими та доступними. Судове втручання в ситуацію, де фактично відсутній спір, є передчасним і недоцільним, а судове втручання допустиме лише у разі, коли між сторонами існує спір, який неможливо вирішити у позасудовому порядку. У цьому випадку жодних доказів існування такого спору немає, а звернення Позивача до суду є завчасним. Зокрема, Позивачем не доведено, що: - між Сторонами виникла суперечка щодо володіння або користуванням майном; або - спільне володіння і користування майном є неможливим; або - нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальних дій через невизначеність часток. Отже права Позивача на спадкування або інші права, на які вона посилається, не були порушені. Крім того, Позивач не зверталася до Відповідача з пропозицією добровільного визначення часток у спільній власності. Ба більше - жодних доказів наявності спору між співвласниками щодо володіння або користуванням майном немає.

Зазначає, що позивач посилається на загальний принцип рівності часток у спільній сумісній власності, проте цей принцип не потребує підтвердження судом, якщо відсутній спір. Відповідно до статті 372 Цивільного кодексу України, частки співвласників вважаються рівними, якщо інше не передбачено законом або домовленістю між ними. Таким чином, вимога встановлення рівності часток є зайвою, оскільки цей принцип закріплений у законодавстві та не оспорюється Відповідачем. Такий стан речей спричиняє явище відсутності реального спору між сторонами справи.

Окрім того вказала, що відповідач не погоджується з заявленою Позивачем сумою понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15000,00 гривен пов`язаних з розглядом справи в Ужгородському міськрайонному суді Закарпатської області у справі № 308/16034/24.

З огляду на вищевикладене, вважають, що позовна заява є завчасною, а провадження у справі підлягає закриттю через відсутність спору, що потребує судового вирішення.

З посиланням на викладене просила суд закрити провадження у справі № 308/16034/24 на підставі пункту 2 частини 1 статті 255 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмета спору; Відмовити в задоволенні вимоги про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу повністю.

Позиція сторін справи :

У судовому засіданні представник позивача подану позовну заяву підтримав з підстав та мотивів зазначених у позовній заяві. Надав пояснення аналогічні викладеним у заявах. Просив суд задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Зокрема вказала на те, що даний позов подано передчасно, у даному випадку у позивача відсутня відмова нотаріуса щодо вчинення нотаріальних дій, а відтак провадження по даній справі підлягає закриттю на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Заяви, клопотання.

16.10.2024 року представник відповідача подав до суду повідомлення про надання адвокату доступу до справи.

04.11.2024 року представник відповідача подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

06.12.2024 року представник відповідача подав до суду заяву про поновлення строку для подання відзиву та відзив на позовну заяву.

06.12.2024 року представник відповідача подав до суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

В ході розгляду справи проведені наступні процессуальні дії:

03.10.2024 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду відкрито провадження та призначено справу до розгляду.

12.12.2024 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду задоволено клопотання про проведення судового засідання в режимі відео конференції.

20.02.2025 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження по даній справі.

Заслухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача , дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору,з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Фактичні обставини справи:

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , площею 69,69 кв.м. на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_5 та членам його сім`ї: ОСОБА_6 та сину ОСОБА_4 , що підтверджується даними свідоцтва про право власності на житло виданим 21.03.1997 на підставі наказу Представництва Фонду державного майна в Ужгородському районі за №16-В від 21.03.1997 року та зареєстрованого в Ужгородському районному комунальному підприємстві (бюро) технічної інвентаризації та рестрації права власності на об?єкти нерухомого майна за реєстраційним номером 38097416, номер запису 717 в книзі 5.

Судом встановлено, що 03.12.2012 року приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Гецянин І.С. було видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , за адресою АДРЕСА_3 , що підтверджується даними свідоцтва про право на спадщину за законом виданого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Гецянин І.С. від 03.12.2012 року та зареєстрованого в реєстрі за №3243.

Спадщина, на яку в указаній частці видано це свідоцтво складається з: - 1/3 (однієї третьої) частки квартири АДРЕСА_2 , належної померлому ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло видане 21.03.1997 Представництвом Фонду державного майна України в Ужгородському районі Закарпатської області згідно наказу №16-B від 21.03.1997 та зареєстрованого в Ужгородському районному комунальному підприємстві (бюро) технічної інвентаризації та рестрації права власності на об?єкти нерухомого майна за реєстраційним номером 38097416, номер запису 717 в книзі 5.

Судом встановлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна №395964506 від 22.09.2024 року, квартира за адресою: АДРЕСА_3 на праві приватної спільної часткової власності у вигляді по 1/9 належить ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , а також на праві спільної сумісної власності у розмірі 2/3 належить ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Судом встановлено, що згідно довідки директора Ужгородського районного комунального підприємства (бюро) технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна ОСОБА_7 №717 від 19.12.2012 року вбачається, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 зареєстрована : 2/3 частки на праві спільної сумісної власності за гр. ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ); 1/9 частка на праві приватної спільної часткової власності за гр. ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ); 1/9 частка на праві приватної спільної часткової власності за ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ); 1/9 частка на праві приватної спільної часткової власності за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Квартира складається з трьох кімнат житловою площею 40,40 кв. м. Загальна площа квартири 69,65 кв.м.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 у м. Ужгород, про що 11.09.2023 року складено відповідний актовий запис №103, що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 11.09.2023 року виданим Виконавчим комітетом Чопської міської ради, копія якого долучена до матеріалів справи.

Судом встановлено, що 15.09.2023 року зареєстровано спадкову справу №71248657 у Спадковому реєстрі за спадкодавцем ОСОБА_6 , що підтверджується даними витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №73974448 від 15.09.2023 року.

Судом встановлено, що 30.08.2017 року ОСОБА_6 було складено заповіт, згідно якого зазначено, що на випадок її смерті належну їй частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 остання заповідає ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується заповітом від 30.08.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Гецянин І.С. та зареєстровано в реєстрі №2633, копія якого приєднана до матеріалів справи.

Судом встановлено, що згідно листа приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Лукеча А.П. від 13.09.2024 року №30/02-14 вбачається, що особами, які подали заяви про прийняття спадщини у 6-місячний термін з дня смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 є гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ..

Нормативно-правове обґрунтування :

Правовідносини між сторонами є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного рішення Конституційного Суду України.

Розглядаючи спір, суд повинен з`ясувати усі обставини справи відповідно до обґрунтування позову, зміст позовних вимог та зв`язок між обґрунтуванням, вимогою та вибраним способом захисту.

Відповідно до частини 1 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За правилами частини 2 статті 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Філологічний спосіб тлумачення цитованого припису дозволяє суду стверджувати про те, що застосована законодавцем конструкція згаданої правової норми передбачає альтернативні форми правових режимів спільного майна. Тобто відповідне майно може перебувати або в спільній частковій, або в спільній сумісній власності. Як наслідок, випадків, коли відповідне майно перебуває одночасно як у спільній частковій, так і в спільній сумісній власності, цивільне законодавство не допускає. Наведений висновок має значення для вирішення питання про визначення частки власника у спільному з огляду на наступне.

Очевидно, що юридична заінтересованість суб`єкта, котрий ініціює згадане питання, як правило, полягає в його бажанні отримати можливість розпоряджатися майном без погодження з іншими співвласниками. Таким чином, ключове значення для заявника має визначення розміру саме його частки у спільному майні.

Між тим, ініціювання наведеного питання породжує обов`язок суду визначити частки також інших співвласників. Протилежна інтерпретація аналізованих положень закону не узгоджується із висновками суду про взаємовиключність форми правових режимів спільного майна та уможливила б ситуацію, коли частки на право стосовно одного і того ж майна є одночасно визначеними і невизначеними.

Суд зазначає про те, що визначення часток співвласників, яким майно належить на праві спільної сумісної власності припиняє право спільної сумісної власності, а точніше трансформує його у право спільної часткової власності. Утім, спільна сумісна власність як така не припиняється та продовжує існувати.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з того, що частка учасника спільної сумісної власності може визначатися не лише при поділі або виділі її зі спільного майна (статті 370 та 372 ЦК України), а також і в інших випадках, коли між співвласниками виникає спір щодо цього так, як ЦК України не містить норм, які б забороняли чи обмежували трансформацію спільної сумісної у спільну часткову власність. Оскільки в цивільному праві діє принцип «дозволено все, що не заборонено законом», то учасники спільної сумісної власності за домовленістю між ними можуть визначити розмір їх часток і тим самим змінити правовий статус їх власності, а у разі недосягнення між ними згоди з цього питання, будь-хто зі співвласників має право на пред`явлення відповідного позову.

Таким чином, заявлені позовні вимоги, серед іншого, зумовлюють необхідність визначення часток у праві спільної власності на нерухоме майно за іншими співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснено, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Позивач звертаючись до суду з позовними вимогами про визначення частки у праві спільної сумісної власності просила суд встановити факт, що частки співвласників померлої ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в спільній сумісній власності, яка поширюється на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 є рівними та становлять по 1/3 частці цілої квартири.

Як встановлено судом, співвласниця квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 у м. Ужгород, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 11.09.2023 року виданим Виконавчим комітетом Чопської міської ради.

Беручи викладене до уваги суд вказує на те, що за правилами статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Із урахуванням зазначеного суд приходить до висновку, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності, цивільна правоздатність якої припинилася.

Таким чином, суд не може вирішувати питання про права особи, яка не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності.

Вказане узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, відображеним у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження №61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження №61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі №550/1040/16-ц (провадження №61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження №61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження №61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження №61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження №61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Суд звертає увагу на те, що у відповідності до пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7 для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

З огляду на викладене вище, такі позовні вимоги не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, та не є належним способом захисту порушених прав відповідно до статті 16 ЦК України, тому задоволенню не підлягають.

Окрім того позивачем не доведено , що її права на спадкування або інші права, на які вона посилається, порушені відповідачем , а також не доведено , що між співвласниками недосягнено згоди з цього питання, а відтак у неї виникло право на пред`явлення відповідного позову.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Суд вважає, що позивачем не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, й, навпаки відповідачем повністю спростовані підстави позову.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`активному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав та мотивів викладених вище.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргу ментів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України ,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо розподілу судових витрат

Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4,5,12,13, 76,81,82,89,141,223,247,258,259,263-265, 268, 273,354, 355 ЦПК України , ст.ст.15, 16, 25, 263, 355, 1216, 1218, 1226 Цивільного кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 подану в особі уповноваженого представника ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту належності частки в майні - відмовити.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Ужгородський міськрайонний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_4 );

Відповідач ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 );

Дата складання повного тексту судового рішення - 01.08.2025 .

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца