Справа № 361/6079/24
Провадження № 2/361/4241/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.06.25

26 червня 2025 р. м.Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Писанець Н.В.,

при секретарі Михальовій К.М.,

представника позивача Єлманової В.А.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бровари у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики , -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог, представником позивача ОСОБА_2 адвокатом Єлмановою В.А. зазначено наступне. 18 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримав у позику грошові кошти у сумі, еквівалентної 70000,00 доларів США та взяв на себе зобов`язання з повернення зазначеної суми. 22 березня 2018 року ОСОБА_3 відступила права вимоги за договором позики від 18.07.2016р. ОСОБА_2 . Після чого, 23 листопада 2018 року до договору позики були внесені зміни щодо строків повернення позики та суми позичання, строк повернення позики був еквівалентний 75000,00 доларам США. Дані зобов`язання були забезпечені іпотечним договором від 18.07.2016р., укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д., де предметом іпотеки були житловий будинок та земельна ділянка, що належали ОСОБА_1 .

З часу відступлення та внесення змін до вказаних вище договорів, та після завершення погодженого сторонами строку правочину 24.12.2018р. - на який надавалась позика ОСОБА_1 суму позики не повернув, щодо лонгації строків повернення або внесення інших змін до ОСОБА_2 не звертався. Також позивач зазначає, що у період з квітня 2019 року по травень 2024 року тривав судовий спір у справі №361/5361/19, за результатами якого, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27.11.2023р. було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 15.05.2024р. та ухвалено визнати недійсним іпотечний договір, укладений 18.07.2016р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений нотаріусом Прокудіною Л.Д. за реєстр.№770.

Поряд з цим, представник позивача зазначає, що саме з травня 2024 року у ОСОБА_2 з`явилась можливість звернутись із вимогою про стягнення суми боргу з ОСОБА_1 у еквіваленті 75000,00 доларів США та отримати компенсацію за користування ним коштами 3% річних за час прострочення. Також представник позивача зазначає, що прострочення зобов`язань за договором позики виникло з 24.12.2018р. при цьому, в період трирічного строку загальної позовної давності - 12.03.2020 року розпочався карантин, в подальшому з 24.02.2022 року розпочався воєнний стан, який триває й до тепер, тому позовна давність продовжується та не порушена.

Враховуючи наведене, представник позивача просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 18.07.2016 року у сумі 81 756 доларів 17 центів, які складаються з 75000,00 доларів США основаного боргу та 6 756 доларів 17 центів 3% річних.

Присутня у судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні.

Присутній у судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги не визнав, подав суду відзив, за змістом якого зазначив, що дійсно ним було укладено вищевказаний договір позики від 18.07.2016р., однак, відповідач вважає, що вже сплатив боргові забов`язання на загальну суму 78 367,50 доларів США. При цьому, відповідачем визнано, що кошти сплачувались ним наперед за наступний місяць і підписувалась відповідна додаткова угода, яка продовжувала строк договору позики. На підтвердження доводів про сплату ним грошових коштів у рахунок договору, відповідачем власноруч складено таблицю. Також просив суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності у даній справі.

Представником позивача було подано відповідь на відзив за змістом якої зазначено про незгоду із позицією ОСОБА_1 , оскільки жодних доказів повернення суми боргу на зазначену ним спочатку суму 58 267,50 доларів США, а потім 78 367,50 доларів США надано не було, а долучені копії додаткових угод, долучені ним до відзиву, містять лише інформацію щодо змінених умов договору позики у частині строку повернення позики та зміни суми позики, та не доводять факти повернення ним суми боргу.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_5 показала, що працювала за дорученням представником позикодавця ОСОБА_2 під час реалізації договору позики між ним та ОСОБА_1 . Останній приходив до офісу, спілкувався з нею та підписував додаткові угоди щодо внесення змін до строку дії договору позики.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_6 показав, що є батьком позивача ОСОБА_2 - та обізнаний щодо фінансових справ свого сина, підтверджує знайомство з ОСОБА_1 як з особою, який повинен був виконувати умови договору позики від 18.07.2016р., однак не виконав їх, а лише приходив та продовжував строк дії договору підписанням додаткових угод.

Враховуючи обставини справи та приймаючи до уваги приписи ч.3 ст. 12 ЦПК України, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом та ч.1 ст.81 ЦПК України, суд, дослідивши та перевіривши докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

В судовому засіданні встановлено, що 18 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримав у позику грошові кошти у сумі, еквівалентної 70000,00 доларів США та взяв на себе зобов`язання з повернення зазначеної суми.

22 березня 2018 року ОСОБА_3 відступила права вимоги за договором позики від 18.07.2016р. ОСОБА_2 .

Після чого, 23 листопада 2018 року до договору позики були внесені зміни щодо строків повернення позики та суми позичання, строк повернення позики був еквівалентний 75000,00 доларам США, який було підписано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Дані зобов`язання були забезпечені іпотечним договором від 18.07.2016р., укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д., де предметом іпотеки були житловий будинок та земельна ділянка, що належали ОСОБА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 15.05.2024р. рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27.11.2023р. у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 , яка діє у інтересах неповнолітньої ОСОБА_8 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокудіна Л.Д., Орган опіки та піклування Зазимської сільської ради Броварського району Київської області про визнання договору іпотеки недійсним та скасування записів у реєстрі - було залишено без змін та ухвалено визнати недійсним іпотечний договір, укладений 18.07.2016р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений нотаріусом Прокудіною Л.Д. за реєстр.№770. Вказаним судовим рішенням не встановлювались факти виконання ОСОБА_1 договору позики від 18 липня 2016 року та факти щодо розміру наявної заборгованості та строків його виконання у будь-якій його частині.

Інші долучені до матеріалів справи докази та показання свідків підтверджують наявні договірні відносини між сторонами та не спростовують позовні вимоги ОСОБА_2 .

Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що позивач по справі ОСОБА_2 , як новий кредитор, має право вважати, що позикодавець ОСОБА_3 виконала всі умови договору позики, а саме надала вказану в договорі суму грошей позичальникові, однак, відповідач ОСОБА_1 , в свою чергу умови договору не виконав та гроші не повернув, що підтверджується тим, що письмові докази, надані ОСОБА_1 , не містять належних та допустимих зазначень щодо повернення боргу відповідачем повністю або частково, а є його особистим тлумаченням здійснених дій.

Згідно зі ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до вимог статті 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно вимог ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до положень частини 2 статті 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом від 19 лютого 1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України (затверджено постановою Правління Національного банку України (далі НБУ) від 30 травня 2007 р. № 200; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 р. за № 656/13923), Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України (затверджено постановою Правління НБУ від 29 грудня 2000 р. № 520; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 лютого 2001 р. за № 152/5343) та іншими документами.

Згідно зі статтею 524 ЦК зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).»

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21.

Статтею 62 9ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Як слідує із змісту ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд вбачає, що не сплачуючи заборгованість - відповідач порушує вимоги діючого законодавства України, а саме ст. 526 ЦК України, яка передбачає, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства; ст. 629 ЦК України, згідно якої, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, встановлено, що відповідач свої договірні зобов`язання за договором позики не виконав, і не повернув позикодавцю позичені у нього кошти у сумі і у строк, що визначений договором.

Відтак, позовні вимоги знаходять своє підтвердження матеріалами справи - сума заборгованості не спростована належними та допустимими доказами, а тому з урахуванням викладеного суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 суми боргу 75000,00 доларів США.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що іншій розмір процентів не встановлений договором від 18.07.2016р., з відповідача підлягає стягненню 3% річних, та суд погоджується з розрахунком, здійсненим стороною позивача та стягує з ОСОБА_1 - 6 756 доларів 17 центів.

Керуючись ст. ст.12, 13, 76, 77, 81, 83, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 18.07.2016 року у сумі 81 756,17 (вісімдесят одна тисяча сімсот п`ятдесят шість) доларів 17 центів США.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Писанець Н.В.