Справа № 505/679/24
Провадження № 2/505/1159/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.07.2025 місто Подільськ

Подільський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Івінського О.О.

секретаря судового засідання Мароли К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , про встановлення порядку користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Чумаченко С.О. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , та просить встановити порядок користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , виділивши у користування: ОСОБА_1 житлову кімнату площею 11,3 кв.м.; ОСОБА_2 житлову кімнату площею 8,6 кв.м.; ОСОБА_3 житлову кімнату площею 14,2 кв.м. з балконом площею 0,7 кв.м.; в загальному користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 залишити коридор площею 6,9 кв.м.; туалет площею 1,3 кв.м.; ванну площею 2,0 кв.м. та кухню площею 5,4 кв.м. Також просили стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 13.09.2002 на праві приватної спільної сумісної власності належить трикімнатна квартира за АДРЕСА_1 . Зазначено, що з 10.09.1994 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вони втрьох проживали в вищезазначеній квартирі з вересня 2022 року, проте 19 січня 2021 року шлюб між сторонами було розірвано. Станом на сьогоднішній день в даній квартирі проживає відповідач з новою дружиною та порядок користування квартирою сторонами не визначений, а добровільно домовитися з відповідачем про порядок користування квартирою неможливо. Тому позивач вимушена звернутися до суду з позовом про встановлення порядку користування житловим приміщенням, а саме трикімнатною квартирою між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх сином ОСОБА_3 .

Позивач у судове засідання не з`явилася, проте її представник адвокат Кокарєв А.П. надав заяву в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності на позовних вимогах наполягав.

Відповідач у судове засідання не з`явився, надав заяву в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, проти позовних вимог заперечував, та просив врахувати відзив наявних в матеріалах справи.

Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до таких висновків.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За приписами частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 5 цього Кодексу визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частина друга статті 16 ЦК України визначає основні способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких, зокрема, належать визнання права, підставою для застосування якого є невизнання чи оспорення належного особі права іншою особою або відсутність у особи документів, що засвідчують приналежність їй права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної спільної сумісної власності належить трикімнатна квартира за АДРЕСА_1 з 13.09.2002, що підтверджується договором дарування квартири посвідченим приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Одеської області Крисюк Л.В. 13.09.2002. Загальна площа квартири відповідно до договору дарування складає 52,8 кв.м., житлова площа 34,1 кв.м.

Відповідно до технічного паспорту вищезазначена квартира складається з: коридору 6,9 кв.м.; туалету 1,3 кв.м.; ванної 2,0 кв.м.; кухні 5,4 кв.м.; кімнати 8,6 кв.м.; кімнати 11,3 кв.м.; кімнати - 14,2 кв.м.; балкону 0,7 кв.м. Житлова кімната площею 11,3 кв.м. не має окремого виходу до коридору та є прохідною через житлову кімнату з площею 14,2 кв.м.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 19 жовтня 2021 року було розірвано, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 19.10.2021, актовий запис № 40.

Від даного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 виданого Котовським РВ ГУДМС України в Одеській області 11 лютого 2015 року син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 20 січня 2017 року.

ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи загального захворювання, що підтверджується довідкою до акта МСЕК серії 12 ААГ № 494387.

Наведені факти свідчать, що між сторонами існують правовідносини щодо встановлення порядку користування нерухомим майном, яке перебуває у спільній частковій власності.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ч. 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Як передбачено частинами 1-3 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частина 1 стаття 367 ЦК України визначає, що майно, яке перебуває у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

З контексту даної норми вбачається, що первинне значення для врегулювання відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є і те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, за наявності ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд, у випадку задоволення позову, має виділити в користування сторонам спору в натурі частки, які максимально відповідають розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Відповідно абз. 2 п. 6 постанови пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

В даній справі встановлено, що сторони є співвласниками трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 52,8 кв.м., а житловою площею 34,1 кв.м.

Позивач просила залишити в користуванні сину сторін ОСОБА_3 житлову кімнату площею 14,2 кв.м., яка є прохідною, з балконом площею 0,7 кв.м., проте з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 20 січня 2017 року. Факт реєстрації за іншою адресою свідчить про те, що особа має інше місце проживання та не потребує встановлення порядку користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , якщо вона сама цього не бажає.

Визначаючи варіант встановлення порядку користування, позивач значно відійшла від ідеальних часток співвласників, оскільки житлова площа квартири становить 34,1 кв.м., тобто по близько 17,05 кв.м. за кожним співвласником, а позивач пропонує виділити собі в користування кімнату, площею 11,3 кв.м., а відповідачу 8,6 кв.м., та їх сину площею14,2 кв.м з балконом площею 0,7 кв.м., що значно погіршує становище відповідача. З цього слідує, що визначити порядок користування квартирою, про який просить позивач, у даному випадку неможливо, оскільки матиме місце значний відступ від величини ідеальних часток у праві власності на квартиру сторін у справі, що призведе до порушення прав відповідача.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

А тому, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів на користь позивача і судові витрати по справі.

На підставі викладеного, згідно ст.ст. 16, 355-356, 358, 367 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 12,13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , про встановлення порядку користування житловим приміщенням відмовити повністю.

Ознайомитись з повним текстом судового рішення, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Суддя О.О. Івінський

Повне судове рішення складено 17 липня 2025 року.