Провадження № 2/641/2148/2025 Справа № 641/3437/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2025 року м. Харків

Слобідський районний суд міста Харкова у складі судді Кожихової Г.В.

за участю секретаря судового засідання Кузьменко О.М.,

позивача ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),

представника відповідача Климчук Н.І. (в режимі відеоконференції),

представника відповідача Штефана Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення інфляційних втрат та річних процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання

ВСТАНОВИВ:

1. Стислий зміст позовних вимог та їх обґрунтування. Виклад позиції відповідачів.

14.05.2025 ОСОБА_1 через підсистему "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи звернувся до Слобідського районного суду міста Харкова з позовом до Харківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України (надалі Казначейство), в якому просить стягнути з Держави України на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України в якості відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання 121 695,43 грн інфляційних втрат та 30 835,20 грн трьох процентів річних, судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що у відповідності до постанови Харківського апеляційного суду від 20.09.2023, якою залишено без змін рішення Комінтернівського районного суду від 08.06.2023 по справі № 641/10102/21, йому за рахунок коштів Державного бюджету належало сплатити 636946,67 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду. З моменту набрання законної сили вказане рішення суду мало бути виконане негайно в повному обсязі. Проте вказане рішення негайно виконане не було, що обумовило необхідність для позивача звертатися за отриманням виконавчого листа на виконання рішення суду та направлення його 02.10.2023 для виконання до відповідного органу Державної казначейської служби України. Після отримання Казначейством виконавчого листа грошові кошти на його виконання позивачу було перераховано (сплачено) лише 01.05.2025. Отже, період неправомірного прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за вказаним рішенням суду склав 589 днів, або 19 місяців та 11 днів. Посилаючись на ст. 625 Цивільного кодексу України, вважає, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання перед позивачем, а тому має сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми за весь період такого прострочення. Виходячи із розміру грошового зобов`язання відповідача перед позивачем, яке випливає з рішення суду, що набрало законної сили, розмір інфляційних втрат, які відповідач має сплатити (компенсувати) позивачу становить 121 695 грн 43 коп., а трьох процентів річних становить 30 835 грн 20 коп. за період з 20.09.2023 по 01.05.2025.

Представником відповідача - Державної казначейської служби України до суду надано до суду відзив на позовну заяву, в якій представник зазначила, що Казначейством протягом січня-травня 2025 року за КПКВК 3504030 виконано 270 судових рішень на суму 60 764,86 тис. грн. Вказала, що строки виконання судових рішень за КПКВК 3504030 насамперед залежать від суми коштів, встановленої у законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Враховуючи викладене, 01.05.2025 Казначейством було здійснено перерахування коштів за Виконавчим листом в порядку черговості та в межах відкритих асигнувань після виконання виконавчих документів, що надійшли раніше виконавчого листа, а саме кошти у сумі 636 946,67 грн у справі № 610/10102/21. Вважає, що Казначейство вжило всіх передбачених законодавством заходів, спрямованих на виконання виконавчого листа на користь позивача у порядку та спосіб, визначені законодавством України, не допускаючи порушення прав і законних інтересів позивача. Також зазначає, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 (провадження №12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, дійшла висновку що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги. Частина перша статті 5 Закону про гарантії встановлює компенсаторний механізм, що полягає у праві стягувача за рішенням суду про стягнення коштів на виплату винятково компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за КПКВК 3504040. Звертає увагу, що ані Закон про гарантії, ані Порядок № 845 не передбачають правових підстав для нарахування та стягнення індексу інфляції за порушення строку на перерахування коштів, а Закон про Державний бюджет України (бюджетна програма для забезпечення виконання рішень суду КПКВК 3504030) не передбачає видатків для такої виплати.

Представником відповідача Харківської обласної прокуратури також надано відзив на позовну заяву, в якій зазначено, що відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Харківська обласна прокуратура не є державною установою що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів з метою виконання судових рішень та позивач з заявою про примусове виконання рішення суду по справі № 641/10102/21 до обласної прокуратури не звертався. Отже, Харківська обласна прокуратура є неналежним відповідачем у вказаній справі.

Також позивачем надано відповідь на відзив, в якому останній зазначив, що підставою для звернення до суду стали не протиправні дії Казначейства, а загальнодержавна політика щодо недостатнього виділення коштів для своєчасного і повного виконання судових рішень. Є очевидним, що Казначейством своєчасно виконані усі дії, передбачені «Порядком № 845», але рішення суду не було виконане з незалежних від Казначейства причин. Проте предметом позову є стягнення грошових коштів, як компенсації (індексації) за несвоєчасне виконання судового рішення, не з Казначейства, а з держави Україна, яка у відповідності до положень ст. ст. 2, 170 Цивільного кодексу України, є самостійним учасником цивільних правовідносин та набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Вважає, що заперечуючи проти позову Казначейство повністю проігнорувало посилання позивача на системну і усталену судову практику Верховного Суду щодо застосування положень ст. 625 ЦК України у спірних правовідносинах та не навело жодних заперечень чи спростувань висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постановах від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21 та від 09.11.2023 у справі № 420/2411/19, та Верховного Суду, наведеному у постанові від 11.01.2024 по справі № 910/479/21.

2. Клопотання учасників справи та процесуальні дії у справі

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі, наголошував на необхідності врахування висновків Верховного Суду, що висловлені за аналогічних обставин.

Представник відповідача Климчук Н.І. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, наголошувала на тому, що Казначейство вжило всіх передбачених законодавством заходів, спрямованих на виконання виконавчого листа на користь позивача у порядку та спосіб, визначені законодавством України, не допускаючи порушення прав і законних інтересів позивача в межах виділених бюджетних асигнувань.

Представник відповідача Штефан Є.О. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, наголошував на тому, що Харківська обласна прокуратура є неналежним відповідачем у вказаній справі.

3. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин

У грудні 2020 року позивач звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з вказаним вище позовом та просив стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України 739699,99 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури, та 50000 грн. витрат на правничу допомогу.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.06.2023 по справі № 641/10102/21 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, грошові кошти у сумі 636946,67 грн (а.с. 3-5).

Постановою Харківського апеляційного суду від 20.09.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Комінтернівського районного суду від 08.06.2023 по справі № 641/10102/21 залишено без змін (а.с. 6-8).

На виконання рішення суду Комінтернівським районним судом м. Харкова 02.10.2023 у справі № 641/10102/21 видано виконавчий лист (а.с. 9).

02.10.2023 на адресу Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області (вх.№ 1-17655) надійшла заява ОСОБА_1 від 02.10.20-23 разом із оригіналом виконавчого листа, виданого Комінтернівським районним судом м. Харкова 02.10.2023 у справі № 641/10102/21, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит (а.с 140-141).

01.05.2025 Казначейством було здійснено перерахування коштів за виконавчим лисом, а саме кошти у сумі 636 946,67 грн у справі № 610/10102/21 перераховані позивачеві згідно з платіжною інструкцією № 1453302 (а.с. 11, 76).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що Казначейство не виконало рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.06.2023 по справі № 641/10102/21, яке набрало законної сили 20.09.2023, про відшкодування моральної шкоди, завданої йому незаконним діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, у розмірі 636946,67 грн грн, тому на підставі статті 625 ЦК України просить суд стягнути з держави зща рахунок коштів Державного бюджету України на свою користь інфляційні втрати та три проценти річних у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, починаючи з 20.09.2023 (набрання рішення законної сили) і до 01.05.2025 (моменту виконання судового рішення).

4. Застосування норм права, оцінка доказів та мотиви ухваленого рішення

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України).

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (див. постанови Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21).

Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (тут і далі, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду) та особливості їх виконання.

Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Частиною першою статті 5 указаного Закону встановлено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України діє у незміненій редакції з часу набрання чинності цим Кодексом - 01 січня 2004 року. Так само незмінним залишається припис частини першої статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів.

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18, пункти 17, 18, 26, 28), від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18, пункти 21, 22, 25, 42, 45), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18)).

У постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22) Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання, чи застосовуються положення частини другої статті 625 ЦК України до правовідносин, які виникають внаслідок несвоєчасного виконання підтвердженого рішенням суду грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, зробила такі висновки: «91. У разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. 92. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Ні Закон № 266/94-ВР, ні Закон № 4901-VI не обмежують дію статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежують можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами. 93. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 5 Закону № 4901-VI). Отже, цей припис не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів річних за прострочення держави-боржника. 94. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI). З огляду на цей припис прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Тому припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення». Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (див.: пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2023 року у справі № 420/2411/19 (провадження № 11-422апп21)).

Вказані висновки Верховного Суду викладені за обставин, що є релевантними до обставин цієї справи, тому враховуються судом відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України.

Отже, суд дійшов висновку про те, що положення частини другої статті 625 ЦК України застосовуються до спірних правовідносин. Позивач має право на стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних за невиконання державою грошового зобов`язання, визначеного у рішенні суду. Тому відповідні доводи представника Казначейства, викладені у відзиві на позов, судом відхиляються як необгрунтовані.

При визначенні початку періоду прострочення державою виконання рішення суду про стягнення коштів із Державного бюджету України, суд керується правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22), а тому дійшов висновку, що три проценти річних та інфляційні втрати за прострочення виконання рішення суду слід стягувати не з дати пред`явлення до виконання рішення суду або з дати набрання рішення суду законної сили (як про це зазначає позивач у позовній заяві), а з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа (частина четверта статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень») і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішенняю

Суд ураховує, що 02 січня 2024 року сплив тримісячний строк для виконання рішення суду від 08 червня 2023, виконавчий лист за яким пред`явленого до виконання до Казначейства 02 жовтня 2023 року.

Тому днем початку прострочення держави-боржника та нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції за частиною другою статті 625 ЦК України є 03 січня 2024 року, отже періодом прострочення слід вважати період з 03 січня 2024 року по 30 квітня 2025 року (день, що передує дню повного виконання).

Сума інфляційних втрат за вказаний період обчислюється таким чином:

період прострочення : 03.01.2024 - 30.04.2025;

сума заборгованості 636946,67 грн.;

сукупний індекс інфляції (100,40% ? 100,30% ? 100,50% ? 100,20% ? 100,60% ? 102,20% ? 100,00% ? 100,60% ? 101,50% ? 101,80% ? 101,90% ? 101,40% ? 101,20% ? 100,80% ? 101,50% ? 100,70% = 116,756% (за період січень 2024 року - квітень 2025 року)

[Інфляційні нарахування] = 636 946,67 грн (сума боргу) ? 116,756% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 636 946,67 грн (сума боргу) = 106 724,38 грн.

Сума 3% річних за вказаний період обчислюється таким чином:

період розрахунку: з 03.01.2024 по 31.12.2024 - 364 дні

[Проценти] = 636 946,60 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 364 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 19 003,98 грн.

період розрахунку: з 01.01.2025 по 30.04.2025 - 120 днів

[Проценти] = 636 946,60 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 120 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 6 282,21 грн

Отже, сума інфляційних втрат за період з 03 січня 2024 року по 30 квітня 2025 року складає 106 724,38 грн, сума 3% річних за цей період 25286,19 грн, загальна сума задоволених позовних вимог 132010,57 грн.

Вказані суми належить стягнути з Державного бюджету України на корить ОСОБА_1 , у зв`язку з чим позовні вимоги належать до задоволення частково з урахуванням іншого періоду та іншої суми, аніж розраховано позивачем.

Також слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 14 грудня 2022 року у справі №2-3887/2009 (пункт 55; № у ЄДРСР 109390156), від 12 липня 2023 року у справі №757/31372/18-ц (пункт 38; № у ЄДРСР 112516535)).

Таким чином, у спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів як боржника за судовим рішенням про відшкодування завданої нею ж шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивачки публічно-владні управлінські функції (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі №757/31372/18-ц, пункт 39). Специфіка відносин із виконання таких судових рішень полягає у тому, що держава діє одночасно і як боржник, і як суб`єкт, який уповноважив на виконання відповідного рішення щодо себе певний орган влади, що діє від імені держави-боржника.

Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у судовому рішенні, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (пункти 6.16, 6.21, 7.1-7.2), від 22 вересня 2022 року у справі №462/5368/16-ц (пункт 4, 36), від 12 липня 2023 року у справі №757/31372/18-ц, пункт 71).

Отже, позивач вправі заявити до стягнення з Державного бюджету України інфляційні втрати, 3% річних за прострочення виконання судового рішення, а належним відповідачем у спірних правовідносинах є держава в особі Державної казначейської служби України.

5. Розподіл судових витрат

Частиною 1 статті 141Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України).

Згідно ч. 8ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так, з матеріалів справи вбачається, що за подання позовної заяви з ціною позову 152 530,63 гривень позивач сплатив судовий збір в розмірі 1525,31 гривень. Позовні вимоги задоволено пропорційно на 86,55 % (132010,57х 100 %/152 530,63).

Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1525,31 *86,55% = 1320,16 грн.

Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 49, 141, 223, 263 - 265, 353 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення інфляційних втрат та річних процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України в якості відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання 106 724 (сто шість тисяч сімсот двадцять чотири) грн 38 (тридцять вісім) коп інфляційних втрат та 25286 (двадцять п`ять тисяч двісті вісімдесят шість) грн 19 (дев`ятнадцять) коп трьох процентів річних.

У задоволенні решти позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних- відмовити.

Стягнути з Державної казначейської служби України (01601, м.Київ, вул.Бастіонна, буд.6, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1320 (одна тисяча триста двадцять) грн 16 (шістнадцять) коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідачі:

Державна казначейська служба України, місце знаходження: 01601, м.Київ, вул.Бастіонна, буд.6,

Харківська обласна прокуратора - місце знаходження вул. Богдана Хмельницького, 4, м. Харків, 61001, .

Повний текст рішення складено та проголошено 08.08.2025.

Суддя Г.В.Кожихова