РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 рокуСправа № 495/10625/24
Номер провадження 2/495/62/2025

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі

Головуючої судді Братків І.І.

за участі секретаря судового засідання Трофімчук О. А.,

представника позивача адвоката Волканова Є. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Білгород-Дністровському у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Волканова Євгена Васильовича до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

27.11.2024 до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області звернувся представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Волканов Євген Васильович до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, в якому просить визнати недійсним договір дарування N? 5141/2024/5012352, укладений 21.11.2024 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо автомобіля CITROEN C4, 2022 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 .

В обґрунтування позову посилається на те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ) 27.01.2007 року було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Білгород-Дністровський Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області та засвідчено свідоцтвом серії НОМЕР_3 .

Подружжя проживає однією сім?єю за спільною адресою ( АДРЕСА_1 ) та веде спільне господарство.

Перебуваючи у шлюбі 03.03.2023 року сім?я ОСОБА_5 набула у власність автомобіль CITROEN C4, 2022 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_4 . Власником вказаного автомобіля було зареєстровано ОСОБА_2 , проте транспортний засіб був придбаний для користування усіма членами сім?ї за спільні кошти.

У цьому зв?язку відповідно до презумпції спільності майна подружжя, автомобіль CITROEN C4, 2022 року випуску, vin-код НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_5 був спільною сумісною власністю.

Однак, ОСОБА_2 без відома чоловіка, ОСОБА_1 , 21.11.2024 року уклала із ОСОБА_3 договір дарування N? 5141/2024/5012352, за яким спірний автомобіль безоплатно передала у власність останньої. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є рідними сестрами.

Про намір укладення вищевказаного договору ОСОБА_1 власну сім?ю не попереджувала, з ОСОБА_1 можливість дарування спільного сумісного майна обговорено не було. У цьому зв?язку позивач не давав власної згоди на укладення правочину - ані усно, ані письмово.

Оскільки за договором дарування дружина фактично відчужила спільне сумісне майно, права та інтереси ОСОБА_1 були порушені. Позивач вважає, що договір дарування за поточних обставин повинен бути визнаний недійсним судом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім?ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. ч. 3,4 ст. 368 ЦК України).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном згідно із частиною першою статті 319 ЦК України. Однак розпорядження об?єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ч. 1 ст. 355 ЦК України).

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (ч.ч. 1,2 ст. 369 ЦК України).

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ч. 3 ст. 65 СК України).

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним зі співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника в разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (ч. 4 ст. 369 ЦК України).

Таким чином, оскільки згідно договору дарування автомобіль було оцінено сторонами у 1 031 937,00 грн, такий транспортний засіб вважаємо цінним рухомим майном. Тому ОСОБА_2 повинна була повідомити позивача про намір відчужити майно та отримати від нього згоду у письмовому вигляді, чого здійснено не було.

У постанові від 22.09.2022 року у справі N? 125/2157/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 96).

У цьому зв?язку вважає за потрібне пояснити, що відповідачі є рідними сестрами, а тому ОСОБА_3 не могла не знати, що автомобіль належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності як подружжю. Оскільки про вчинене дарування позивачу стало відомо уже після укладення договору, то ані ОСОБА_2 , ані ОСОБА_3 не отримували жодної згоди на відчуження майна.

У цьому зв?язку вважає, що ОСОБА_3 не може бути добросовісним набувачем за наявних обставин.

Однак, якщо суд прийде до висновку про добросовісність дій ОСОБА_3 , слід звернути увагу на те, що у даному випадку майно було відчужене за безвідплатним правочином, тобто ОСОБА_3 не мала жодних зобов?язань перед ОСОБА_2 окрім як тих, що пов?язані з прийняттям автомобіля. При цьому для сім?ї ОСОБА_5 , та в тому числі для позивача, укладення такого договору є значною та невиправданою майновою втратою, при цьому здійсненою навіть без погодження із самим ОСОБА_1 .

Відповідно до положень ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, вважає, що незалежно від того, чи є набувач майна у цій справі добросовісним, чи ні, договір підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.12.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено дату піготовчого засідання.

30.12.2024 на адресу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що 03.03.2023 сім?єю було придбано автомобіль CITROEN C4, 2022 року випуску, vin-код НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_6 , який було за договором зареєстровано на мене. Цей автомобіль був у користуванні як відповідачки, так і її чоловіка - ОСОБА_1

21.11.2024 у регіональному сервісному центрі МВС вона подарувала вказаний вище автомобіль своїй сестрі ОСОБА_3 . Про те, що нею було подаровано автомобіль, чоловік не знав і своєї згоди не давав. Таку згоду вона не питала, вважала себе єдиним власником автомобіля, оскільки такий записаний на неї.

До ознайомлення із позовною заявою вона не знала, що вчинення договору без згоди чоловіка порушує права останнього. Вказує, що вважала, що автомобіль належить тільки їй і вона самостійно може ним розпоряджатись.

Таким чином, оскільки права ОСОБА_1 були порушені в тому числі з її вини, просить суд задовольнити позовні вимоги і цю заяву вважати заявою про визнання вимог.

30.12.2024 на адресу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від відповідача ОСОБА_3 , відповідно до якого з вимогами позивача вона не погодилася, так як вважає автомобіль свооєю приватною власністю.

21 листопада 2024 року вона та їїя сестра ОСОБА_6 , яка є дружиною позивача, уклали договір дарування, за яким сестра подарувала їй автомобіль CITROEN модель С4, vin-код НОМЕР_1 , рік випуску 2022 р.

Цей подарунок був нею прийнятий добровільно, а також вона уклала цей договір з власної волі, ніхто до цього її не примушував.

ОСОБА_1 вважає, що автомобіль належав йому, а тому сестра повинна була з ним порадитись щодо дарування. Однак, з такою позицією відповідач не згодна, бо автомобіль був зареєстрований на сестру, а тому належав тільки сестрі, а її чоловік не має до нього жодного відношення.

Автомобіль, який вона отримала, не міг бути спільною сумісною власністю, оскільки право власності позивача на нього не засвідчене жодним документом відповідно до закону.

Суд повинен звернути увагу на те, що у разі задоволення цього позову буде порушені її права як обдарованої особи, що не може бути допущене, а, отже, позов вона не визнає та просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Подальший розгляд справи проводити без неї.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.04.2025 закрито підготовче та призначено справу до судового розгляду по суті.

10.03.2025 на адресу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Волканова Євгена Васильовича надійшла заява згідно якої просили справу розглядати за їх відсутністю та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

13.05.2025 на адресу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява згідно якої підтримала свій відзив у якому визнала позовні вимоги та просила справу в подальшому розглядати за її відсутності.

14.05.2025 на адресу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від відповідача ОСОБА_3 надійшла заява згідно якої просила справу розглянути за її відсутності.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Волканов Є. В. вимоги позову підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, наведених у позові.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи оцінивши та давши належну оцінку зібраним по справі доказам, прийшов до наступного висновку.

Згідно із ч. 1 ст.15, ч. 1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 215ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В силу частин першої - третьої, частини п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь у результаті проведення реституції (права, майно).

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення.

Відповідно до статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною першою статті 722 ЦК України встановлено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку).

Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61/2761св19) зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У постанові Верховний Суд від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили».

У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 (провадження № 61-20593св19) суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У Цивільному кодексі України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок про те, що вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

У разі оспорення правочину заінтересованою особою потрібним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав. Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам) (постанова Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі№ 910/8357/18).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 27.01.2007 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ) було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Білгород-Дністровський Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_3 .

Дані про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в матеріалах справи відсутні.

03.03.2023, тобто на час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі ОСОБА_2 набула у власність автомобіль CITROEN C4, 2022 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_4 .

У цьому зв?язку відповідно до презумпції спільності майна подружжя, автомобіль CITROEN C4, 2022 року випуску, vin-код НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_5 був спільною сумісною власністю.

21.11.2024 ОСОБА_2 без відома чоловіка ОСОБА_1 уклала із ОСОБА_3 договір дарування N? 5141/2024/5012352, за яким спірний автомобіль безоплатно передала у власність останньої.

За твердженням ОСОБА_1 про намір укладення вищевказаного договору ОСОБА_1 власну сім?ю не попереджала, з ОСОБА_1 можливість дарування спільного сумісного майна обговорено не було. У цьому зв?язку позивач не давав власної згоди на укладення правочину - ані усно, ані письмово.

ОСОБА_2 підтверджується, що 21.11.2024 у регіональному сервісному центрі МВС вона подарувала вказаний вище автомобіль своїй сестрі ОСОБА_3 . Про те, що ОСОБА_2 було подаровано автомобіль, ОСОБА_1 не знав і своєї згоди не давав. Таку згоду ОСОБА_2 не питала, вважала себе єдиним власником автомобіля, оскільки такий записаний на неї.

До ознайомлення із позовною заявою не знала, що вчинення нею договору без згоди чоловіка порушує права останнього. Вважала, що автомобіль належить тільки їй і вона самостійно може ним розпоряджатись.

Таким чином, оскільки права ОСОБА_1 були порушені в тому числі з вини ОСОБА_2 позовні вимоги визнала та просила суд задовольнити такі.

Згідно із ч. 1ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Отже, вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування N? 5141/2024/5012352, укладений 21.11.2024 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо автомобіля CITROEN C4, 2022 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , суд враховує те, що на час його відповідач ОСОБА_2 без відома позивача ОСОБА_1 21.11.2024 року уклала із ОСОБА_3 договір дарування N? 5141/2024/5012352, за яким спірний автомобіль безоплатно передала у власність останньої. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є рідними сестрами.

Про намір укладення вищевказаного договору ОСОБА_1 власну сім?ю не попереджувала, з ОСОБА_1 можливість дарування спільного сумісного майна обговорено не було. У цьому зв?язку позивач не давав власної згоди на укладення правочину - ані усно, ані письмово.

Сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду праву позивача, оскільки відчуження спільного сумісного майна транспортного засобу відбулося без згоди та відома позивача ОСОБА_1 .

За таких обставин суд дійшов до висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування N? 5141/2024/5012352, укладений 21.11.2024 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо автомобіля CITROEN C4, 2022 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 .

Отже, з огляду на всі обставини справи та вищезазначені норми матеріального права, враховуючи те, що договір-дарування був укладений без відома та згоди ОСОБА_1 , суд дійшов висновку про те, що при укладенні оспорюваного правочину від 21 листопада 2024 року воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, тобто діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права свободи чи інтереси інших осіб.

Враховуючи зазначене, оспорюваний в цій справі договір підлягає визнанню недійсним, а позов - задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Таким чином, відповідно до вимог ст. 141, 142 ЦПК України, враховуючи визнання позову відповідачами до початку розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору у розмірі 1221,20 грн., сплаченого при поданні позову, у зв`язку з чим з відповідачів підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1221,20 грн. в рівних частинах по 610,60 грн.

Керуючись ст. 12, 13, 76, 81, 89, 141, 142, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Волканова Євгена Васильовича до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування N? 5141/2024/5012352, укладений 21.11.2024 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо автомобіля CITROEN C4, 2022 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1221,20 грн. у рівних частинах по 610,60 грн. (шістсот десять грн. 60 коп.) з кожного.

Повернути ОСОБА_1 , з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області в розмірі 1221,20 грн. (одна тисяча двісті двадцять одна гривня 20 коп.) згідно платіжної інструкції №0235-9516-6033-8086 від 26.11.2024.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса місця проживання АДРЕСА_2 .

Відповідач1: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 , адреса місця проживання АДРЕСА_2 ;

Відповідач2: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_9 , адреса місця проживання АДРЕСА_3 .

Суддя Ірина БРАТКІВ