Справа № 352/3201/24
Провадження № 22-ц/4808/952/25
Головуючий у 1 інстанції КУЗЬМЕНКО С. В.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Девляшевського В.А., Томин О.О.,

секретар Гудяк Х.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Великорода Олександра Михайловича на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 02 травня 2025 року, ухвалене судом в складі головуючого судді Кузьменка С.В. у м. Івано-Франківськ, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Івано-Франківського районного нотаріального округу Угорчак Наталі Михайлівна, про визнання договору дарування недійсним, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя.

Позов обґрунтований тим, що з кінця 2014 року він почав спільно проживати із ОСОБА_2 , 09 червня 2016 року вони зареєстрували шлюб, в якому перебувають до цього часу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них в шлюбі народився син ОСОБА_4 .

01 листопада 2017 року ОСОБА_2 на підставі рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 01 листопада 2017 року у справі № 352/1679/17 набула у власність земельну ділянку площею 0,12 га, розташовану в АДРЕСА_1 , а також розташований на ній будинок АДРЕСА_2 .

Протягом 2018-2022 року позивач та ОСОБА_2 суттєво реконструювали вищевказаний набутий будинок та зробили в ньому капітальний ремонт, в зв`язку із чим саме під час шлюбу будинок істотно збільшився у вартості та суттєво змінились якісні характеристики .

На підставі викладеного позивач вважає, що вказані земельна ділянка та будинок є спільною сумісною власністю позивача та ОСОБА_2 ..

21 серпня 2023 року ОСОБА_2 уклала із ОСОБА_3 договір дарування земельної ділянки та будинку. В договорі зазначено, що майно є особистою власністю ОСОБА_2 , оскільки відповідач на час його придбання в зареєстрованому шлюбі не перебувала та не проживала ні з ким однією сім`єю.

Позивач своєї згоди на укладення цього договору не надавав.

ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір дарування земельної ділянки та житлового будинку, визнати земельну ділянку площею 0,12 га, розташовану в АДРЕСА_1 , а також розташований на ній будинок АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю позивача та ОСОБА_2 ..

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 02 травня 2025 року відмовлено в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про

- визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 21 серпня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського району Угорчак Наталією Михайлівною (зареєстрованого в реєстрі за № 2273);

- визнання права спільної сумісної власності ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 58) та земельну ділянку площею 0,12 га (кадастровий номер :06:041:0022), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано захід забезпечення, застосований ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2024 року у справі № 352/3141/24.

Не погодившись з таким рішенням, представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Великорода О.М. подав апеляційну скаргу, вважає його незаконним та необґрунтованим.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції обґрунтував доказом, який відсутній в матеріалах справи. Вказує, що суд першої інстанції відмовив, врахувавши як доказ рішення суду від 01.11.2017 року в справі №352/1679/17. У матеріалах справи відсутнє рішення суду від 01 листопада 2017 року в справі №352/1679/17, яке в оскарженому рішенні Тисменицького районного суду Івано-Франківської області вказано як досліджений доказ. Зазначає, що позивач не посилався на рішенням суду від 01 листопада 2017 року у справі № 352/1679/17. Однак у суді першої інстанції на стадії розгляду справи по суті під час з`ясування обставин справи та дослідження доказів, при дослідженні Договору дарування земельної ділянки та житлового будинку від 21.08.2023 року звернув увагу на рішення суду від 01.11.2017 року у справі № 352/1679/17. Представник позивача вказує, що процесуальний закон не допускає можливості нових доказів на стадії судового розгляду по суті. Таким чином, такий доказ як рішення Тисменицького районного суду від 01.11.2017 року по справі № 352/1679/17 був долучений до матеріалів справи з власної ініціативи суду, поза строками і з порушенням порядку подання/ витребування доказів (на стадії розгляду справи по суті), а порядок його огляду не відповідає вимогам ст. 85 ЦПК України.

Крім того представник апелянта стверджує, що суд всупереч закону допустив тлумачення рішення суду та встановлення обставин, які не відповідають преюдиціальним фактам встановленим в рішенні суду від 01.11.2017 року в справі № 352/1679/17. Так, предметом спору в даній справі № 352/1679/17 було визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними, визнання права власності. Висновок в оскарженому рішенні, що моментом набуття права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,12 га, розташовану в АДРЕСА_1 , а також розташований на ній будинок АДРЕСА_2 є 28 січня 2015 року, а не 01 листопада 2017 року не відповідає принципу преюдиційності, оскільки в рішенні суду від 01.11.2017 року в справі № 352/1679/17 вказано буквально, що в результаті задоволення позову за ОСОБА_2 визнано право власності на спірне домоволодіння і земельну ділянку.

Зважаючи, що при задоволенні позову суд у рішенні від 01.11.2017 року визнав право власності на об`єкти нерухомого майна, державний реєстратор при вчиненні реєстраційних дій абсолютно правильно визначив підставу набуття права власності рішення суду від 01.11.2017 року, і правильно вказав момент набуття права власності 14.11.2017 року (момент вступу даного рішення в законну силу). Рішення про реєстрацію даного майна не скасоване і не оскаржено, нотаріус при посвідченні оспореного договору дарування від 21.08.2023 року у відповідності з законом зазначив підставу і момент набуття права власності. Позиція суду першої інстанції стосовно того, що право власності у ОСОБА_2 виникло 28.01.2015 року, суперечать і преюдиціальним фактам, і іншим доказам, які є в матеріалах справи.

Вказує, що у даному випадку спірні земельна ділянка та житловий будинок набуті у власність ОСОБА_2 на підставі рішення Тисменицького районного суду від 01.11.2017 року по справі № 352/1679/17, що набрало законної сили 14.11.2017 року (що зазначено в п. 2 Договору Дарування від 21.08.2023 року), тобто саме під час шлюбу з позивачем, який був укладений 09.06.2016 року.

Таким чином оскаржене рішення Тисменицького районного суду ІваноФранківської області від 02.05.2025 року є незаконним і необґрунтованим з огляду на наступне: 1) суд першої інстанції вирішив справу на основі доказу, який відсутній у матеріалах справи; 2) суд першої інстанції збирав докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи у випадках не передбачених процесуальним законом; 3) доказ на основі якого суд відмовив у задоволенні позову був долучений під час розгляду справи по суті на стадії з`ясування обставин справи та дослідження доказів, в порушенні норм про строки подання/витребування доказів; 4) висновки суду суперечать преюдиціальним фактам встановленим в рішенні Тисменицького районного суду від 01.11.2017 року по справі № 352/1679/17; 5) суд перебрав на себе спростування законної презумпції спільності майна подружжя, а також законної презумпції правильності відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, хоча таке правило мають тільки учасники справи; 6) суд не врахував і не надав оцінки тому, що ОСОБА_2 у відзиві на позов визнала обставини справи, а саме, що нерухоме майно набуте під час шлюбу.

Щодо юридичної природи допоміжних споруд окремо розташованих від самого будинку представник апелянта зазначає наступне. В Технічному паспорті будинку АДРЕСА_2 від 18.12.2024 року вказується, що це «житловий будинок садибного типу». Техічна інвентаризація проводилась власне житлового будинку та всіх допоміжних споруд як єдиного неподільного об`єкту. У Висновку експерта № 19/03/25 від 19.03.2025 року вказується: «У порівнянні із технічним паспортом виконаним Івано-Франківським ОБТІ та РПВнН від 06.07.2006 р. у технічному паспорті виконаному ПП «ЛЕКС СТАТУС» від 19.12.2024 р. додатково зазначено допоміжні будівлі та споруди: - Б-1 Лазня-басейн, загальною площею 211,2 м2 (площа забудови 132,8 м2 ); - Б-1мнс мансарда (включена у загальну площу Б-1 лазня-басейн); - б1-1 Відкрита веранда (площа забудови 36,6 м2 ); - б2-1 прибудова (площа забудови 7,1 м2 ); - ганок (площа забудови 11,8 м 2 ); - В-1 Навіс (площа забудови 26,7 м2 ); - Г-1 Вбиральня; - №1 Хвіртка; - №2 Ворота; - №3 Огорожа. - №4 Огорожа».

Отже, вказівка в оскарженому рішенні Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 02.05.2025 року, що «новозбудовані споруди є допоміжними та не впливають істотно на технічні характеристики самого будинку» є невірною і суперечить як нормам матеріального права, так і правовим висновкам ВС, оскільки всі допоміжні будівлі є приналежністю до головної речі і становлять з житловим будинком одне ціле.

Також вказує, що суд першої інстанції, дійшовши висновку, що вартість грошових затрат, доведених позивачем є не значною, не врахував, що оціночна вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами встановлювалася саме в цінах станом на час проведення експертизи в першому випадку згідно технічних характеристик з Технічного паспорту від 06.07.2006 року, а в другому випадку згідно технічних характеристик з Технічного паспорту від 19.12.2024 року (допоміжні будівлі, які є в новому Технічному паспорті, однак відсутні в попередньому Технічному паспорті, зведені у 2023 році, під час перебування у шлюбі). Позивачем доведено значний обсяг будівельних робіт у 2018 2021 роках, а різниця в сумі зазначеній в Актах виконаних робіт та у Висновку експерта від 19.03.2025 року пояснюється тим, що в Актах зазначається вартість робіт, а у Висновку експерта вже оцінюється цілісний об`єкт, а не будівельні роботи; ціни в Актах зазначені на 2018 2021 роки, а у Висновку експерта на січень 2025 року; будівництво допоміжних споруд відбувалось не тільки за рахунок грошових коштів подружжя, але також і за рахунок спільних трудових затрат.

Просить скасувати оскаржене рішення повністю та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя задовольнити повністю. Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки та житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 21.08.2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського районного нотаріального округу Угорчак Н.М.. Визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 58); земельну ділянку площею 0,12 га (кадастровий номер: :06:041:0022), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони до апеляційного суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представник позивача ОСОБА_1 адвоката Великорода О.М., який підтримав доводи апеляційної скарги, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 28 січня 2015 року ОСОБА_2 на підставі договору міни набула право власності на земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер :06:041:0022 за адресою: АДРЕСА_1 та розташоване на ній домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .

25 травня 2015 року ОСОБА_2 укладено договір дарування ОСОБА_5 вказаних земельної ділянки та домоволодіння.

01 листопада 2017 року рішенням суду у справі № 352/1679/17 визнано недійсним вищевказаний договір дарування, а за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер :06:041:0022 за адресою: АДРЕСА_1 та розташоване на ній домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .

Вказані обставини підтверджується рішенням суду від 01 листопада 2017 року у справі № 352/1679/17, на яке посилається в позовній заяві позивач ОСОБА_1 , та текст якого є у відкритому доступі за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/70073338 на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень, дослідженим судом в судовому засіданні.

09 червня 2016 року позивач та ОСОБА_2 одружились, що підтверджується свідоцтвом ( пункт ІІІ.1 Рішення)

Протягом 2018-2021 років на території домоволодіння АДРЕСА_2 ТОВ «Вирстюк» на виконання договору, укладеного із Позивачем, виконано наступні роботи: копання котловану вартістю 28016 гривень; монтаж опалубки, її переноска, в`язка арматури та укладення бетону на суму 226490 гривень; укладення цегли на суму 222750 гривень; укладення перекриття металочерепицею на суму 73455 гривень; штукатурні роботи на суму 78200 гривень, що підтверджується Договором та актами виконаних робіт (пункти ІІІ.12- ІІІ.17 Рішення)

21 серпня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер :06:041:0022 за адресою: АДРЕСА_1 та розташованого на ній домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується договором (пункт ІІІ.3 Рішення)

Станом на 06 липня 2006 року на земельній ділянці АДРЕСА_2 розташовані наступні споруди: 2-х поверховий житловий будинок площею загальною площею 334,1 квадратних метри, криниця, що підтверджується технічним паспортом (пункт ІІІ.4 Рішення).

Станом на 23 грудня 2024 року на земельній ділянці АДРЕСА_2 розташовані наступні споруди: 2-поверховий житловий будинок загальною площею 326,4 квадратних метри, лазня-басейн площею 211,2 квадратних метри в стадії будівництва; навіс, вбиральня, хвіртка, ворота, огорожа, колодязь, що підтверджується технічним паспортом та інформацією ( пункти ІІІ.5, ІІІ.6 Рішення)

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що моментом набуття права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку і розташований на ній будинок є 28 січня 2015 року, як це встановлено судом з рішення суду у справі №352/1679/17, а не з дати винесення рішення 01 листопада 2017 року про визнання за нею права власності в результаті визнання недійсним договору дарування нею будинку від 25.02.2015 року. Шлюб між позивачем та відповідачем укладено 09 червня 2016 року вже після набуття ОСОБА_2 права власності на спірний об`єкт нерухомості. Суд вважав, що позивачем не доведено істотної зміни вартості земельної ділянки, площею 0,12 га, розташованої в АДРЕСА_1 , а також наявності будь-яких чинників, які б свідчили про наявність підстав щодо визнання цього об`єкту спільною власністю подружжя на підставі статті 62 Сімейного кодексу України.

Перевіривши справу, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу /набуття /зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;

наявність підстав для оспорення правочину;

встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року у справі № 688/4803/18 (провадження № 61-19086св19) зазначено, що «у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2022 року в справі № 645/995/17 (провадження № 61-905св20), з посиланням на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), вказано, що: «пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-3058цс16. Водночас із зазначеної постанови випливає, що для визнання договору недійсним суду слід також встановити недобросовісність того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна. Велика Палата Верховного Суду вважає, що положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від зазначеного висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-3058цс16.

Сформульовані вище висновки частково не узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, наведеного в зазначеній постанові, шляхом уточнення, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором».

Поняття договору дарування визначено у статті 717 ЦК України, відповідно до якої за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 627 ЦК України передбачено сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК).

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Проаналізувавши обставин справи і надані позивачем докази, колегія суддів не може не погодитися із висновком суду про відсутність законних підстав для задоволення позову.

Зі справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 є власником спірного будинку з 28.01.2015 року. Рішенням Тисменицького районного суду від 01.11.2017 року по справі № 352/1679/17 від 01.11.2017 року визнано недійсним договір дарування будинку та земельної ділянки між нею та ОСОБА_6 як удаваний, оскільки фактично між сторонами укладався договір купівлі-продажу нерухомості, і відповідач не виконав свого обов`язку. Тому судом було визнано договір дарування від 25.05.2015 року недійсним, право власності на нерухомість визнано за ОСОБА_2 .. З рішення суду вбачається, що ОСОБА_2 не набула право власності на спірний будинок на нових підставах, а захистила своє порушене укладеним договором право власності шляхом визнання договору дарування недійсним.

Отже, неможливо вважати, що спірне майно є спільним майном подружжя, оскільки воно не вибувало з володіння ОСОБА_2 ..

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Положення п.3 ч.1 ст.57 СК України, згідно якого особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто, дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуте подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим із подружжя, який її спростовує.

Враховуючи вищенаведені обставини стосовно права власності ОСОБА_2 на спірне майно, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги про те, що судом неправильно витлумачено принцип презумпції спільності права власності на майно, набуте під час шлюбу, безпідставними, оскільки спірне майно набуте відповідачкою до укладення шлюбу із позивачем.

Стосовно доводів позивача про те, що будинок під час шлюбу був реконструйований, значно змінився у своїй вартості, необхідно вказаними наступне.

Згідно зі ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі ст. 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Крім того, у ст. 58 СК України вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя.

І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (ч. 1 ст. 59 СК України).

У ст. 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Із вищевикладеного можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у ст. 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в ст. 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У ст. 62 СК України передбачено втручання у право особистої приватної власності . У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак, при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі ст. 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту ст. 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, та співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 214/6174/15-ц зазначено, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

У даному випадку колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність доказів щодо істотного збільшення вартості нерухомого майна саме за період часу перебування сторін у шлюбі, починаючи з 09 червня 2016 року по 23 грудня 2024 року, відсутності доказів вкладення коштів учасниками спору.

Судом правильно встановлено, що житловий будинок та земельна ділянка є об`єктами особистої приватної власності відповідача відповідно до положень ч. 1 ст. 57 СК України.

Для визнання особистого нерухомого майна одного з подружжя спільним майном подружжя істотність збільшення вартості майна має відбутися так, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає несуттєвим, малозначним порівняно з тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу в результаті спільних трудових або грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Водночас матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про істотність збільшення вартості майна.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя (стаття 57 СК України), та спільна сумісна власність подружжя (стаття 60 СК України). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто (пункти 23, 24постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.

Неможливо також погодитися і з позицією позивача про необхідність скасування оскарженого рішення у зв`язку із тим, що відповідач ОСОБА_2 визнала позов, оскільки відповідач ОСОБА_3 , яка є власником спірного майна, в суд не явилася, позов не визнавала, жодних заяв з визначенням своєї позиції суду не надавала.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована також тим, що суд першої інстанції такий доказ, як рішення Тисменицького районного суду від 01.11.2017 року по справі № 352/1679/17 долучив до матеріалів справи з власної ініціативи. Він як позивач не посилався на згадане вище рішення суду від 01 листопада 2017 року у справі № 352/1679/17 та не додавав його до матеріалів справи, оскільки дані щодо моменту набуття відповідачем у власність нерухомого майна містяться в оспореному Договорі дарування. Крім того вказує, що рішення Тисменицького районного суду від 01.11.2017 року по справі № 352/1679/17, як доказ досліджено судом поза строками і з порушенням порядку подання/витребування доказів (на стадії розгляду справи по суті), а порядок його огляду не відповідає вимогам ст. 85 ЦПК України.

Однак колегія суддів не приймає такі доводи апеляційної скарги як підставу для скасування рішення.

У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 822/1468/17 зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, але в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 грудня 2019 року у справі №761/29966/16-ц вказав, що преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

При цьому, у постанові від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 Велика Палата Верховного Суду конкретизувала, що преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин.

Водночас, для спростування преюдиційних обставин учасник процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами, визначеними процесуальним законодавством.

З огляду на викладене, посилання апелянта на безпідставне врахування місцевим судом обставин, встановлених у справі №352/1679/17 рішенням Тисменицького районного суду від 01.11.2017 року суперечить суті преюдиції. Правова оцінка суду в частині встановлення набуття право власності на земельну ділянку площею 0,12 га, розташовану в АДРЕСА_1 , а також розташований на ній будинок АДРЕСА_2 на підставі договору міни від 28 січня 2015 року якраз і має преюдиційне значення у справі, що розглядається. Адже у разі визнання договору дарування недійсним, право власності на майно повертається до дарувальника з моменту укладення договору, тобто з моменту його нотаріального посвідчення та державної реєстрації, якщо ці умови були дотримані. Якщо договір було визнано недійсним, це означає, що він не мав юридичної сили з самого початку, і, відповідно, право власності на майно не перейшло до обдаровуваного.

Предмет цивільної справи №352/1679/17 стосується обставин, які мають значення для вирішення питання у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Івано-Франківського районного нотаріального округу Угорчак Н.М., про визнання договору дарування недійсним, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя. Більш того, позивач сам посилався в позові на рішення від 01.11.2017 року у справі №352/1679/17, отже, суд в силу норм процесуального закону має обов`язок перевіряти обставини, на які посилається позивач.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Суд першої інстанції повно, всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Оскаржене судове рішення достатньо відповідає вимогам обґрунтованості і вмотивованості.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Великорода Олександра Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 02 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 серпня 2025 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.А. Девляшевський

О.О. Томин