У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2025 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Шепетко І.О.,

з участю секретаря судових засідань Петришина Н.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Чекан В.В.,

ОСОБА_2

розглянувши у підготовчому засіданні цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Закарпаттяобленерго» про зобов`язання вчинити певні дії -

в с т а н о в и в:

В провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області знаходиться вищезазначена цивільна справа.

06.08.2025 представник відповідача за допомогою підсистеми «Електронний суд» подав заяву про зловживання позивачем процесуальними правами, в якій просив суд визнати дії позивача ОСОБА_1 щодо подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав зловживанням процесуальними правами, що суперечать завданню цивільного судочинства та постановити ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_1 заходи процесуального примусу у вигляді штрафу за зловживання процесуальними правами, позов залишити без розгляду.

В обґрунтування заяви зазначив, що станом на момент подачі до суду даного клопотання, в провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області та Закарпатського апеляційного суду перебуває шість справ за позовами ОСОБА_1 до ПрАТ «Закарпаттяобленерго», предмети за якими хоча і не можна назвати ідентичними або тотожними, проте аналогічними, тобто подібними, схожими (згідно Великого тлумачного словника сучасної української мови) вони точно є, оскільки враховуючи позовні вимоги мета їх одна визнати, що потужність генеруючої установки, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 становить 30 кВт.

Стверджує, що фактично станом на сьогодні в ОСОБА_1 наявні шість цивільних справ з позовами до ПрАТ «Закарпаттяобленерго», які стосуються одного об`єкта генеруючої установки (СЕС), розташованої за адресою с. Стужиця, 238, Закарпатської області та аналогічної мети - підтвердження встановлення на генеруючій установці потужності 30 кВт.

На думку відповідача, абсолютно очевидним є те, що мета зазначених дій позивача з подання шести позовів з аналогічними предметами маніпуляція автоматизованим розподілом справ з можливістю отримати хоч по якійсь із справ рішення, яке б задовольнило саме позивача.

Так, фактичними підставами кожного з позовів по зазначеним цивільним справам є наступні юридичні факти:

1) Подана позивачем до ПрАТ «Закарпаттяобленерго» заява №4372 від 26 лютого 2019 року «Про приєднання електроустановки певної потужності.

2) Договір про стандартне приєднання до електричних мереж системи розподілу №13719107 від 28 лютого 2019 позивача з відповідачем.

3) «Невиконання Відповідачем зобов`язань за договором про приєднання (№13719107 від 28.02.2019)» (із тверджень позивача).

4) «...раптове не визнання відповідачем з середини 2023 р. факту підключення житлового будинку позивача з переоснащеною генеруючою електроустановкою до мережі та здійснення одностороннього правочину не реєстрація цієї переоснащеної установки в реєстрі НКРЕКП "Реєстрі електроенергетики, альтернативні джерела" у 2019-2024 рр...» (із тверджень позивача).

5) «Порушення з боку ОСР порядку введення генеруючої установки в експлуатацію, як передбачено Кодексом систем розподілу (гл. 4.12);» (із тверджень позивача).

Правовими ж підставами позовів ОСОБА_1 є:

1) Кодекс систем розподілу, затверджений постановою НКРЕКП №310 від 14.03.2018 року.

2) Постанова НКРЕКП від 14.03.2018 № 312 «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії»

3) Порядок продажу, обліку та розрахунків за вироблену електричну енергію з альтернативних джерел енергії об`єктами електроенергетики (генеруючими установками) приватних домогосподарств, затверджений постановою НКРЕКП від 27.02.2014 № 170.

Тобто, і правові підстави судами будуть досліджуватись ті ж самі.

Таким чином, Відповідач вважає, що Позивач зловживає своїми процесуальними правами, навмисно подає позовні заяви з аналогічним предметом та з аналогічних підстав, з метою маніпуляції автоматизованим розподілом справ між суддями, для можливості отримати хоча б по якійсь із шести справ рішення, яке задовольнило б позивача.

Відповідач вважає, що зловживання позивачем своїми процесуальними правами, а саме необґрунтовані дії щодо подання позовних заяв з аналогічним предметом та з аналогічних підстав, є підставою для накладення на Позивача штрафу, як застосування заходу процесуального примусу.

В судовому засіданні позивач заперечив щодо поданого клопотання, зазначив, що всі позови, подані ним до суду мають різні підстави та предмет, звернув увагу, що у справі №308/10100/25, яка наразі розглядається, позивач діє в інтересах малолітньої доньки, яка є власницею об`єкта генерації (домоволодіння), та відповідно має право представляти її інтереси у суді, а відтак, просив у задоволенні клопотання відмовити.

В судовому засіданні представники відповідача підтримали подане клопотання, просили таке задовольнити з підстав, наведених у клопотанні.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши подане клопотання, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Відповідно до ст.44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правам; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини застосовує положення, передбачене ч. 3 ст. 35 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція), де вказано, що Суд оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на подання заяви.

Питання щодо наявності чи відсутності зловживання правом на подання заяви вирішується Судом у кожному конкретному випадку окремо.

Проте, за загальним правилом, яке міститься у справі «Миролюбов та інші проти Латвії», про зловживання правом у розумінні п. 3 ст. 35 Конвенції мова йде у тих випадках, коли поведінка заявника, яка явно не відповідає призначенню гарантованого Конвенцією права на звернення до Суду, порушує встановлений порядок роботи Суду або ускладнює належний перебіг розглядів справ.

Верховний Суд трактує зловживання як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення, що полягає у зловживанні процесуальними правами, за яких відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав, і визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав (Ухвала Верховного Суду від 06.09.2018 по справі № 552/2378/17).

Зазначена правова позиція прослідковується також у рішенні Європейського Суду с прав людини (Koch проти Польщі), а саме якщо заявник прагне підтвердити свої права згідно з Конвенцією в такий спосіб, який грубо порушує права та цінності, які охороняються Конвенцією, така поведінка може бути кваліфікована як зловживання правом на індивідуальне звернення у значенні статті 35§ 3(а) § 32.

Стримування зловживання правом - це боротьба не з самою поведінкою, а з конкретними проявами правової поведінки, що завдають шкоди суспільству й особі.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: 1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; 2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; 3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; 4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; 5) порушення заборон, встановлених частиною дев`ятою статті 203 цього Кодексу.

Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.

Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Притягнення особи до відповідальності за процесуальні зловживання повинно ґрунтуватися на доказах її вини. Факти процесуальних зловживань можна віднести до фактів, що доказуються в режимі процесуальних фактів, які включаються у загальний або локальний предмет доказування у справі.

У постанові від 03 червня 2020 року у справі № 318/89/18 Верховний Суд зазначив, що зловживання процесуальними правами - це протиправне, недобросовісне та неналежне використання учасником справи (його представником) належних йому процесуальних прав, що виражається у винних процесуальних діях (бездіяльності), які зовні відповідають вимогам цивільних процесуальних норм, але здійснюються з корисливим або особистим мотивом, що спричиняє шкоду інтересам правосуддя у цивільних справах та (або) інтересам учасників справи, чи недобросовісна поведінка в інших формах.

Зловживання процесуальними правами ґрунтується на недотриманні принципу добросовісності.

Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Складовими цього принципу в цивільному судочинстві є: заборона зловживання процесуальними правами; вимога добросовісного виконання процесуальних обов`язків; процесуальний естопель або доктрина заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium); заборона чинити інші протиправні перешкоди у здійсненні правосуддя (введення суду в оману, використання втрачених процесуальних можливостей).

Основною ознакою зловживання процесуальними правами є відсутність наміру вирішити реально існуючий цивільний спір, або забезпечити захист свого реально порушеного права, або намір перешкодити законним діям інших осіб шляхом звернення до суду та створення штучного судового спору, або використання судового спору як способу не виконувати вимоги законодавства щодо здійснення визначених ним дій.

Зловживання процесуальними правами також характеризується формальним, непропорційним використанням процесуального права всупереч легітимній меті, з якою це право встановлено нормами цивільного процесуального права, недобросовісністю дій, умисним характером, завідомою несумлінністю.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Приписи пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України направлені на виключення випадків одночасного розгляду декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав. Залишення позову без розгляду у цьому разі можливе лише за умови, що позов у справі, яка перебуває у провадженні цього чи іншого суду, є тотожним щодо позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

При цьому необхідна наявність водночас трьох складових: тотожних сторін спору; тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Така правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.09.2024 у справі № 367/8869/23.

З аналізу наведених норм вбачається, що зловживанням правами можуть бути визнані дії учасника процесу, які формально хоча й передбачені серед його повноважень та прав, однак здійснюються ним не з метою досягнення передбаченого законом процесуального результату, а з метою затягування чи взагалі перешкоджання розгляду справи.

Саме цей критерій є основним для кваліфікації дій особи як зловживання правами.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для вжиття до позивача заходів примусу за зловживання процесуальними правами, оскільки відсутні докази того, що такі дії, здійснюються ним з метою перешкоджання судочинству та подальшому розгляду справи.

На підставі та керуючись ст. ст. 44,51, 247, 260-261 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні клопотання представника відповідача про визнання дій позивача ОСОБА_1 щодо подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав зловживанням процесуальними правами відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 08.08.2025.

Суддя І.О. Шепетко