05.08.2025 Справа № 363/2812/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області в складі: головуючої судді Дьоміної О.П., за участю секретаря Ходасевич Д.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгорода за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «КВАНТ» про стягнення заробітної плати,-

ВСТАНОВИВ:

23.05.2025 року ОСОБА_1 звернулась до Вишгородського районного суду Київської області із вказаним позовом, в якому просила стягнути з ДП «Науково-дослідний інститут «КВАНТ» на свою користь: 172 368,18 грн. в рахунок погашення заборгованості по виплаті заробітної плати, 40 632,20 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, 44 243,71 грн. компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати. В обґрунтування позову позивачка зазначала, що в період з 02.05.2020 року по 31.03.2025 року вона перебувала в трудових відносинах з ДП «Науково-дослідний інститут «КВАНТ» та була звільнена у зв`язку з невиплатою заробітної плати на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. При звільненні позивачці було видано трудову книжку, але розрахунок з нею не проводився. Крім цього, позивачці не було виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що становить 40 632,20 грн., а також 44 243,71 грн. суми компенсації у відповідності до ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Ухвалою суду від 30.05.2025 року зазначена позовна заява прийнята до розгляду, по ній відкрито провадження, вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

12.06.2025 року до суду від представника відповідача - Комара Д.С. надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній посилався на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими в частині стягнення середнього заробітку в розмірі 40?632,20 грн., оскільки позивачкою помилково включено до розрахунку разову виплату - вихідну допомогу, яка згідно з Постановою КМУ за №100 від 08.02.1995 року не враховується при обчисленні середнього заробітку. Відповідно до розрахунку, підтвердженого документально, фактичний середній заробіток за час затримки розрахунку становить 17?527,38 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, то зазначені виплати не підлягають компенсації у порядку, визначеному Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», оскільки за позовними вимогами повинен бути застосований спеціальний вид відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку (але не більше ніж за шість місяців) при звільненні, що прямо передбачений ст. 117 КЗпП України, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити. Таким чином, представник відповідача вимоги позивачки визнав частково, щодо стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні просив задовольнити в сумі 17 527,38 грн., в вимогах про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 44 243,71 грн. просив відмовити.

24.06.2025 року до суду від позивачки ОСОБА_1 надійшли заперечення на відзив на позовну заяву в яких вказано, що відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» їй належить компенсація, розрахована відповідно до індексу інфляції за період прострочення виплат. Компенсація підлягає стягненню, оскільки затримка виплат відбулася у період інфляційних процесів. Позивачка вказала на порушення відповідачем норм трудового законодавства, зокрема ст. 115, ст. 117 КЗпП України.

Позивачка в судове засідання не з`явилась, при цьому 01.07.2025 року до суду надійшла заява, в якій остання просила розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні.

Представник відповідача до суду не з`явився, при цьому в матеріалах справи міститься його заява, в якій він просив розгляд справи проводити за його відсутності з урахуванням викладених у відзиві аргументів та на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Таким чином, зважаючи на те, що сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, спрямували до суду заяви, в яких просили розглянути справу без них, суд приходить до висновку про можливість здійснення судового розгляду за відсутності сторін по справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. А відтак, оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши матеріали поданої позовної заяви, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного:

Так, судом встановлено, що у період з 02.05.2020 року по 31.03.2025 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Науково-дослідний інститут «Квант». Зазначене підтверджується записами у трудовій книжці (а.с. 5).

Наказом за №126-к/тр від 31.03.2025 року ОСОБА_1 звільнено з посади сторожа відділу охорони бази відпочинку «Десна» Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» за власним бажанням, згідно із ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиплатою заробітної плати (а.с.9).

Згідно довідки Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» від 15.04.2025 року за №87, загальна сума заборгованості підприємства перед позивачкою із заробітної плати, станом на дату звільнення складає 172 368,18 грн. Заборгованість виникла за період з 01.01.2021 року по 31.03.2025 року (а.с. 6).

Із розрахунків, наданих позивачкою в позовній заяві, середній заробіток за час затримки розрахунку за два місяці, виходячи із середньомісячного розміру за останні два місяці 20 316,40 грн., становить 40 632,20 грн., а компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати 44 243,71 грн.

Із розрахунку, наданого відповідачем у відзиві, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 408,66 гривень, а тому за два місяці затримки їй має бути виплачено 17 527,38 грн. середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Так, ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Частиною 5 ст. 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов `язань щодо оплати праці.

Відповідно до ст. 24 КЗпП України, ст. 115 КЗпП України - заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно із ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за №100 (далі - Порядок за №100). Згідно з п. 1 Порядку за №100 цей нормативний акт застосовується, зокрема і в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

У п. 2 Порядку за №100 зазначено, що середня заробітна плата обраховується, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з п. 8 Порядку за №100 - нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року у справі за №8-рп/2013 положенням ст. 233 КЗпП надане додаткове офіційне тлумачення, відповідно до якого у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати в зв`язку зі зростанням споживчих цін та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Відповідно до п. 4, п. 5 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року за №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, суд встановив, що позивачка перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Науково-дослідний інститут «Квант» з 02.05.2020 року до 31.03.2025 року, що підтверджується відповідними доказами, наданими стороною позивачки та не оспорюється відповідачем.

Згідно з довідкою відповідача за №87 від 15.04.2025 року, заборгованість по заробітній платі перед позивачкою, станом на день звільнення становила 172 368,18 грн.

Вказаний факт підтверджується письмовими доказами, поданими до матеріалів справи, а також визнається стороною відповідача, що зафіксовано у відзиві на позовну заяву.

Судом не встановлено жодних підстав для визнання даної заборгованості спірною або необґрунтованою. Зважаючи на викладене, вимоги позивачки в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд встановив факт невиплати позивачці належних сум у день звільнення з вини відповідача, що підтверджується матеріалами справи.

Позивачкою подано розрахунок середньомісячної заробітної плати за березень та травень 2025 року в сумі 20?316,40 грн, а середній заробіток за цей період позначено як 40?632,20 грн. Водночас позивачка не врахувала, що в цих місяцях нараховувалися також компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога, які мають разовий характер і не включаються до розрахунку середньої заробітної плати. Тому суд не бере до уваги розрахунок позивачки.

Суд погоджується з розрахунком середньоденного заробітку, наданим відповідачем, оскільки він здійснений відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за №100 від 08.02.1995 року, а саме: із урахуванням фактично нарахованої заробітної плати позивачці за два останні місяці (лютий та березень 2025 року) без включення вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку; загальна сума заробітної плати за зазначений період становить 17 527,38 грн; кількість фактично відпрацьованих днів 43, що дає підстави для визначення середньоденного заробітку у розмірі 408,66 грн., відповідно, сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні становить 17 527,38 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати з урахуванням індексу споживчих цін, суд встановив, що відповідачем не дотримано встановлених законодавством строків виплати заробітної плати позивачці, ним не здійснювалась виплата заробітної плати ОСОБА_1 в повному обсязі протягом тривалого періоду, а саме: з січня 2021 року по березень 2025 року включно.

Факт наявності заборгованості за вказаний період підтверджується наданими позивачкою документами (довідками, розрахунками, розрахунковими листками), які не були спростовані відповідачем. Відповідач, у свою чергу, не надав доказів повної або часткової виплати зазначеної заборгованості, а також не заперечував розмір основної суми невиплаченої заробітної плати.

Відтак, період невиплати заробітної плати з січня 2021 року по березень 2025 року підлягає врахуванню при обчисленні розміру компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за №159 від 21.02.2001 року.

Позивачкою подано розрахунок суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, який становить 44 243,71 грн. Суд, перевіривши наданий позивачкою розрахунок індексації заробітної плати, дійшов висновку, що він не відповідає вимогам законодавства щодо порядку здійснення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. У зв`язку з цим, такий розрахунок не може бути покладений в основу судового рішення без відповідного уточнення.

Суд зазначає, що відповідно до п. 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини доходів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за №159 від 21.02.2001 року, компенсація розраховується, виходячи з індексу споживчих цін, який обчислюється з місяця, наступного за місяцем, коли мала бути виплачена заробітна плата. Тобто, у випадку нарахування заробітної плати за січень 2021 року, індексація повинна проводитися з березня 2021 року.

У зв`язку з цим, наданий позивачкою розрахунок потребує приведення у відповідність до зазначених нормативно-правових актів та фактичних даних щодо індексу інфляції в кожному місяці прострочення.

Судом встановлено, що заробітна плата працівнику не виплачувалась за період із січня 2021 року по березень 2025 року. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», працівнику у разі несвоєчасної виплати належних сум проводиться компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, що розраховується з урахуванням індексу інфляції за відповідні періоди.

Суд не погоджується з наведеним позивачкою розрахунком, оскільки встановлено, що при його здійсненні неправильно визначено період, за який підлягає нарахуванню компенсація. Згідно з положеннями Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за №159 від 21.02.2001 року, індексація проводиться з місяця, наступного за місяцем, у якому мала бути виплачена заробітна плата, до місяця фактичного розрахунку. У зв`язку з цим зазначена сума не може бути взята судом до уваги, оскільки не відповідає вимогам чинного законодавства.

Суд бере до уваги офіційні індекси інфляції, оприлюднені Державною службою статистики України, а саме індекси споживчих цін за період з березня 2021 року по березень 2025 року включно. Так, індекси інфляції по місяцях за вказаний період становили:

у 2021році - березень -101,70%, квітень -100,70%, травень -101,30%, червень - 100,20%, липень -100,10%, серпень 99,80%, вересень-101,20%, жовтень -100,90%, листопад - 100,80%, грудень 100,60%;

у 2022 році січень 101,30%, лютий -101,60%, березень -104,50%, квітень -103,10%, травень -102,70%, червень 103,10%, липень -100,70%, серпень 101,10%, вересень-101,90%, жовтень -102,50%, листопад 100,70%, грудень 100,70%;

у 2023 році: січень 100,80%, лютий -100,70%, березень -101,50%, квітень -100,20%, травень -100,50%, червень 100,80%, липень 99,40%, серпень 98,60%, вересень-100,50%, жовтень -100,80%, листопад 100,50%, грудень 100,70%;

у 2024 році: січень 100,40%, лютий -100,30%, березень -100,50%, квітень -100,20%, травень -100,60%, червень 102,20%, липень 100,00%, серпень 100,60%, вересень-101,50%, жовтень -101,80%, листопад 101,90%, грудень 101,40%;

у 2025 році: січень 101,20%, лютий -100,60%, березень -101,50%.

Після проведення перевірки розрахунків судом здійснено їх уточнення, відповідно до вимог чинного законодавства, що підтверджується правильним визначенням суми до стягнення, розмір якого складає 36 374,21 гривні.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати підлягають задоволенню частково в сумі 36 374,21 грн.

Суд зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні стягується на підставі ст. 117 КЗпП України, як спеціальний вид відповідальності роботодавця, яка настає виключно у разі несвоєчасного розрахунку при звільненні. Компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати передбачена Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та має компенсаційний характер, покликаний відновити фактичну вартість виплати в умовах інфляції. Отже, йдеться про дві самостійні правові підстави, застосування яких не є подвійною відповідальністю в розумінні закону, а виступає реалізацією державних гарантій у сфері оплати праці та соціального захисту працівника. Таким чином, заявлені позивачем вимоги не є дублюванням одного виду відповідальності, а підстави для їх задоволення є різними як за юридичною природою, так і за періодом, за який нараховується кожна з виплат.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також встановивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з урахуванням правовідносин, що випливають із встановлених обставин та застосовних правових норм, розглянувши спір між сторонами з підстав, зазначених у позові, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивачки підлягає: заборгованість із заробітної плати в сумі 172 368,18 грн.; середній заробіток за час затримки виплати при звільненні за два місяці в сумі 17 257,38 грн.; компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати в сумі 36 374,21 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачка звільнена від сплати судового збору відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи те, що позовну заяву задоволено частково, суд, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, присуджує судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме з відповідача в сумі 2 262,70 грн., виходячи з розрахунку: 226 269,77 грн. (розмір задоволених позовних вимог) ? 2 572,45 грн. (сума судового збору, який мав бути сплачений за подачу позовної заяви) : 257 244,09 грн. (розмір заявлених позовних вимог) = 2 262,70 грн.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 №13 допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати не більше ніж за один місяць.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 258, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «КВАНТ» про стягнення заробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «КВАНТ» на користь ОСОБА_1 : 172 368,18 грн. в рахунок погашення заборгованості по виплаті заробітної плати; 17 527,38 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати; 36 374,21 грн. компенсацію витрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а всього - 226 269 (двісті двадцять шість тисяч двісті шістдесят дев`ять) грн. 77 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «КВАНТ» в дохід держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 262 (дві тисячі двісті шістдесят дві) грн. 70 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Державне підприємство «Науково-дослідний інститут «КВАНТ», , адреса: 03150, м. Київ, вул. І. Федорова, 4.

Головуюча суддя О.П. Дьоміна