Номер провадження 2/754/2892/25
Справа №754/1551/25
РІШЕННЯ

Іменем України

11 серпня 2025 року м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва у складі головуючої судді Коваленко І. І. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, ціна позову 63 735,27 грн,

Стислий виклад позицій сторін

Товариство з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" (надалі - Позивач) подало до Суду позов до ОСОБА_1 (надалі - Відповідачка) з позовною вимогою стягнути з неї борг, який виник за договором про надання кредиту № 397762-КС-006 від 23.05.2024 (далі - Договір), оскільки Відповідачка, як позичальниця, отримала кредитні кошти у розмірі 48 000,00 грн, але повністю не повернула кредит у встановлений строк та не сплатила проценти за користування кредитом.

Позивач просить стягнути з Відповідачки заборгованість за кредитним договором № 397762-КС-006 від 23.05.2024 у розмірі 63 735,27 грн, яка складається з 35 093,16 грн заборгованості по тілу кредиту та 28 642,11 грн суми прострочених платежів по процентах

Відповідачка своїм правом на подання відзиву не скористалася, про розгляд справи повідомлений належним чином. Відповідачка отримала ухвалу про відкриття провадження у справі в електронний кабінет 11.02.2025, що підтверджується довідкою про доставку елекронного кабінету.

Суд також надсилав ухвалу на адресу, що є зареєстрованим місцем проживання Відповідачки, що відповідає даним Єдиного державного демографічного реєстру. Поштовий конверт повернуто з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". День проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання, що зареєстровано у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси, є належним повідомленням врученням ухвали про відкриття провадження у справі (пункт 4 частини восьмої статті 128, пункт 5 частини шостої статті 272 ЦПК України).

Додатково, з метою вжиття заходів щодо належного повідомлення про розгляд справи, Суд надсилав копію ухвали на електронну адресу Відповідачки, що вказана в позовній заяві та договорі.

УСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ, ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ЇХ ОЦІНКА

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог абзацу третього частини першої статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" моментом підписання електронного правочину є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, яким відповідно до пункту 11 частини першої статті 3 цього Закону є алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина дванадцята статті 12 Закону України "Про електронну комерцію").

Позивач стверджує, що 23 травня 2024 року між Позивачем та Відповідачкою був укладений договір про надання кредиту № 397762-КС-006, який підписала Відповідачка з використанням електронного підпису з застосуванням одноразового ідентифікатора UA-3977, що був відправлений 23.05.2024 о 10:33:14 на номер телефону НОМЕР_1 , що зазначено Позичальницею у своїй анкеті в особистому кабінеті та підтверджується довідкою про візуальну форму послідовності дій клієнта.

Позивач також стверджує, що 23 травня 2024 року о 10:34:49 кошти в розмірі 48 000,00 грн були перераховані на банківську картку № НОМЕР_2 , яку остання вказала при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті, з призначенням платежу "перерахування коштів ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_3 , зг. кредитного договору № 397762-КС-006 від 23.05.2024 без ПДВ" (інформаційна довідка ТОВ "Платежі онлайн" № 2820/01 від 16.01.2025).

Водночас на запит Суду АТ КБ "ПриватБанк" (банк - емітент банківської картки) у листі від 21.02.2025 № 20.1.0.0/7-250214/71119-БТ відповів, що банківська картка № НОМЕР_2 не імітована на ім`я ОСОБА_2 , а належить іншій особі - ОСОБА_3 . До листа Банк надав виписку з банківської картки, в якому відображено зарахування коштів в сумі 48 000,00 грн 23.05.2025 року.

У своїй сукупності, досліджені Судом докази не дають підстав для однозначного висновку, що між Позивачем та Відповідачкою було укладено кредитний договір, а також те, що Відповідачка отримав кредитні кошти.

Суд наголошує на тому, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 12, частина друга статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом (частина друга статті 83, частина перша статті 84 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Отже, Суд з огляду на принцип змагальності та з урахуванням концепції негативного доказу, не може вважати доведеним факт перерахування Відповідачці коштів, допоки вона це не спростує. Відповідачка не зобов`язана доводити, що вона не отримував кошти, якщо Позивач не надав на підтвердження цих обставин відповідні доказу. Обов`язок доказування факту укладення договору, факту перерахування коштів та їх отримання Відповідачкою покладається на Позивача.

Верховний Суд, розглядаючи справу у подібних правовідносинах погодився з аргументами банку, що "факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки тощо". Водночас зауважив, що позивачем не доведено належними та достовірними доказами обставини видачі коштів за кредитним договором, які не визнаються відповідачем, оскільки надано лише кредитний договір, договір іпотеки та розрахунок заборгованості, який не відповідає вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", і не надано виписку про рух коштів по рахунку (постанова від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17 (провадження № 61-10667св18)).

Верховний Суд також неодноразово вказував, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", згідно з якою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Саме виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судами у сукупності з іншими доказами (зокрема, постанова 11 грудня 2024 року у справі № 761/15902/14-ц (провадження № 61-4128св23).

Суд, дослідивши витребувану банківську виписку, встановив, що кредитні кошти були перераховані на рахунок третьої особи, а не Відповідачки. Цей факт у сукупності з іншими матеріалами справи свідчить про те, що докази, надані Позивачем, є недостатніми для визнання доведеними обставини, на які Позивач посилається. Зокрема, Позивач не довів, що саме Відповідачка використовувала електронний підпис з одноразовим ідентифікатором UA-3977, який був відправлений на вказаний номер телефону НОМЕР_1 для укладення кредитного договору. Позивач не надав жодних доказів, які підтверджували належність цього доказу саме Відповідаці. Також Позивач не надав Суду доказів, які б підтверджували часткову сплату боргу саме Відповідачкою.

З огляду на викладене, Суд вважає, що позовні вимоги Позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з підстав недоведеності.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на Позивача.

Керуючись статтями 4, 13, 19, 76-81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, Суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити повністю

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Інна КОВАЛЕНКО