Номер провадження: 22-ц/813/3229/25
Справа № 495/1127/23
Головуючий у першій інстанції Анісімова Н.Д.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач Громадська організація «Товариство любителів спортивного риболовства «Сонячний» - причал № 79

представник позивача Швець Катерина Олегівна

відповідачі ОСОБА_1 , Комунальне підприємство «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації»

третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Управління Державної інспекції архітектури та містобудування в Одеській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Швець Катерини Олегівни, який діє в інтересах Громадської організації «Товариство любителів спортивного риболовства «Сонячний» - причал № 79, на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 жовтня 2024 року, ухвалене у складі судді Анісімової Н.Д., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом Громадської організації «Товариство любителів спортивного риболовства «Сонячний» - причал № 79 до ОСОБА_1 , Комунального підприємства «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Управління Державної інспекції архітектури та містобудування в Одеській області, про скасування державної реєстрації та припинення права власності,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

У лютому 2023 року Громадська організація «Товариство любителів спортивного риболовства «Сонячний» - причал № 79 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , Комунального підприємства «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Управління Державної інспекції архітектури та містобудування в Одеській області, про скасування державної реєстрації та припинення права власності, у якому просила суд:

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на дачний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, зареєстроване 09.12.2007 Комунальним підприємством «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 травня 2006 року у справі № 2-3218/2006, з урахуванням ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.09.2007 у справі № 2-3218/2006.

- припинити право власності ОСОБА_1 на дачний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 травня 2006 року у справі № 2-3218/2006, з урахуванням ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.09.2007 у справі № 2-3218/2006.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що Громадська організація «Товариство любителів спортивного риболовства «Сонячний» - причал № 79» під час вирішення спору між членами Товариства - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , випадково дізнався про наявність судової справи № 2-3218/2006 за позовом ОСОБА_1 до Товариства спортивного риболовства «Сонячний» - причал № 79 щодо визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, про існування якої Товариство не знало та у розгляді якої участі не приймало.

Лише 11.02.2020 голова Товариства отримав рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 травня 2006 року у справі № 2-3218/2006 та 24.02.2020 ознайомився з матеріалами даної судової справи (про що містяться відмітки в матеріалах справи). Після чого, стало відомо, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 травня 2006 року у справі № 2-3218/2006, з урахуванням ухвали про виправлення помилок у судовому рішенні від 10.09.2007, позов ОСОБА_1 було задоволено та вирішено визнати за ним право власності на самовільне збудоване нерухоме майно, а саме:

- літ. «А» дачний будинок АДРЕСА_2 в, номери приміщень: 1 - коридор, 2- кімната, 3 - кладова, 4 - кімната, 5 - коридор, 6 - кімната, 7 - кімната, 8 - балкон;

- літ. «а» балкон;

- літ. «Б» господарчий блок;

- літ. «б» навіс;

розташовані за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, Сонячний район, Товариство любителів спортивного риболовства «Сонячний» причал № 79.

Тоді ж стало відомо, що на підставі вказаного рішення ОСОБА_1 зареєстрував за собою право приватної власності на дачний будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

У свою чергу, Товариство вважає, що державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на вказаний дачний будинок, яка здійснена на підставі рішення суду про визнання права власності на самовільне збудоване нерухоме майно, без введення об`єкта в експлуатацію, відведення в установленому законом порядку земельної ділянки, побудоване з порушенням державних будівельних норм, без урахування санітарно-епідеміологічних правил та правил пожежної безпеки, є незаконною та такою, що порушує права та законні інтереси Товариства.

Громадська організація «Товариство любителів спортивного риболовства «Сонячний» - Причал № 79» була зареєстрована 19.11.1998 Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією за адресою: 67772, Одеська обл., місто Білгород-Дністровський, селище міського типу Затока, платформа «Сонячна» причал № 79.

Учасниками (членами) Товариства є 350 осіб.

Відповідно до п. 1.2. Статуту Товариства від 2017 р., діяльність організації поширюється на територію місто Білгород-Дністровський Одеської області.

Організація створена і діє на основі добровільності, рівноправності його учасників, самоврядування, законності та гласності. Організація є вільною у виборі напрямків своєї діяльності.

Основною метою організації є організація та проведення оздоровчої, спортивно-масової роботи та любительського рибальства членами організації, задоволення та захист соціальних, економічних, культурних, спортивних та інших спільних інтересів членів організації; укріплення дружби та взаємовідносин серед громадян; духовне та культурне виховання молоді; розвиток фізичної культури та спорту, спортивного рибальства; сприяння розвитку зв`язків та співпраці з іншими організаціями, у тому числі закордонними, для культурного обміну та взаємодії (п. 2.2. Статуту).

Громадська організація є неприбутковою, некомерційною організацією (п. 7.1. Статуту).

Відповідно до п. 3.1. Статуту, членами організації можуть бути особи, які досягли 18 років, визнають Статут організації та підтримують її особистою участю у всіх заходах, передбачених поточними та перспективними планами діяльності та які мають плавзасіб та підсобне приміщення на території ГО «Товариство любителів спортивного риболовства «СОНЯЧНИЙ» - ПРИЧАЛ № 79»

На виконання п. 5.2. Статуту, члени організації сплачують членські внески.

У Товариства відповідно до рішення 29 сесії XXIII скликання Затоківської селищної Ради народних депутатів від 24.10.2001 року № 916 перебуває у постійному користуванні 4, 4193 га землі за адресою: селище міського типу Затока, платформа «Сонячна», що були надані для відпочинку любителів спортивного риболовства на підставі Державного Акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 004505 від 12.11.2001.

В межах землі, наданої Товариству у постійне користування, члени організації облаштовують свої приміщення (курені, дачні будинки).

В 2020 році Товариству стало відомо, що між членами організації - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існує спір щодо нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, яка на підставі Державного акту на право постійного користування землею перебуває у володінні Товариства любителів спортивного риболовства «Сонячний» - причал № 79.

Як з`ясувалося після ознайомлення з матеріалами справи № 2-3218/2006, ОСОБА_1 ще в 2007 році на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 травня 2006 року у справі № 2-3218/2006 зареєстрував за собою право приватної власності на вказаний дачний будинок, чим порушив належне Товариству право постійного користування земельної ділянкою.

Згідно матеріалів справи № 2-3218/2006 самовільно збудоване нерухоме майно, право власності на яке визнане за ОСОБА_1 в експлуатацію не вводилось, крім-того були відсутні будь-які відповідні висновки: технічний висновок про відповідність виконаних робіт будівельним нормам і правилам, висновок про відповідність перепланування санітарно-епідеміологічним вимогам, правилам пожежної безпеки тощо. Більш того, земельна ділянка під вищезазначене самовільно збудоване нерухоме майно в установленому порядку Відповідачу також не відводилась, як на момент винесення рішення суду так і після нього.

Як зауважує позивач, ОСОБА_1 нібито збудував нерухоме майно без будь-яких прав на земельну ділянку, без отримання дозволу на виконання будівельних робіт та належно затвердженого проекту, а тому, самовільно збудоване нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , має всі ознаки самочинного будівництва і воно не перестало бути таким після винесення рішення Білгород-Дністровського міськрайонним судом Одеської області у справі № 2-3218/2006.

Крім того, залишається незрозумілим, яким чином та в який момент самовільно збудоване нерухоме майно Відповідача 1 набуло статусу дачного будинку.

Позивач вважає, що після вступу рішення суду першої інстанції в законну силу, ОСОБА_1 повинен був спочатку ввести об`єкт в експлуатацію, а також погодити з Товариством любителів спортивного риболовства «Сонячний» - причал № 79 умови відведення земельної ділянки під користування і тільки після цього звернутись компетентних органів з метою реєстрації права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Всупереч зазначеному, ОСОБА_1 самовільно збудоване нерухоме майно в експлуатацію не ввів та не погодив порядок землекористування з Позивачем, як титульним володільцем земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво.

Враховуючи вищевикладене, вбачається, що у ОСОБА_1 були відсутні підстави для реєстрації права власності на дачний будинок на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 травня 2006 року у справі № 2-3218/2006, яким визнано право власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Враховуючи вищезазначене, позивач вважає, що необхідно скасувати державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на дачний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , проведену на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 травня 2006 року у справі № 2-3218/2006, з урахуванням ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.09.2007 та припинити право власності ОСОБА_1 на нього.

Щодо неправомірності реєстрації права власності ОСОБА_1 , здійсненої Комунальним підприємством «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації», то позивач зазначає, що по-перше, у Переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна, що є Додатком №1 до пункту 2.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, такої підстави як рішення суду про визнання права власності на самовільно збудоване майно не передбачено. По-друге, як вже зазначалось вище, КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» здійснило реєстрацію права власності порушуючи норми Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, а саме п. 1.6, 6.1. Тимчасового положення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 жовтня 2024 року у задоволені позову Громадської організації «Товариство любителів спортивного риболовства «Сонячний» - причал № 79» до ОСОБА_1 , Комунального підприємства «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державна інспекція архітектури України, про скасування державної реєстрації та припинення права власності відмовлено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що при прийнятті рішення по справі № 2-3218/06 Громадська організація «Товариство любителів спортивного риболовства «Сонячний» - причал №79», як землекористувач на якій розташовано спірне нерухоме майно, повністю погодився з позовними вимогами, визнав їх законними, обґрунтованими, обізнаний що дачний будинок повністю самочинно збудовано ОСОБА_1 , зазначив і погодився з тим, що відсутні спори з суміжними з власниками суміжних будинків/домоволодінь, зазначив про відповідність дачного будинку нормативним та технічним нормам.

Надалі позивач, Громадська організація «Товариство любителів спортивного риболовства «Сонячний» - причал №79», намагався неодноразово оскаржити судове рішення, позовні вимоги по якому спершу визнав у повному обсязі, проте судами вищих інстанцій заперечення вмотивовано не бралися до уваги та у їх задоволенні було відмовлено.

Подача вказаного позову цілком може бути розцінена як чергова спроба «оскарження» судового рішення, яке набрало законної сили, та на підставі якого відповідач набув право власності на нерухоме майно, що є неприпустимим та таким, що створило умови для правової невизначеності щодо спірного об`єкта нерухомості.

Таким чином, право власності на адміністративно-промислову будівлю зареєстровано за ОСОБА_1 КП «Білгород-Дністровського бюро технічної інвентаризації» 09.12.2007 на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.05.2006 та ухвали від 10.09.2007 по справі № 2-3218/06 відповідно до вимог чинного на той час законодавства.

Крім того, позовна вимога про скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно не може бути звернена до державного реєстратора, Комунального підприємства «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації».

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.10.2024 повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов Громадської організації «Товариство любителів спортивного риболовства «Сонячний» - причал № 79» до ОСОБА_1 , КП «БілгородДністровське бюро технічної інвентаризації», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державна інспекція архітектури та містобудування України про скасування державної реєстрації та припинення права власності у повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, що порушує права та законні інтереси апелянта.

Вказує, що ОСОБА_1 збудував нерухоме майно без будь-яких прав на земельну ділянку, а тому, самовільно збудоване нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , має всі ознаки самочинного будівництва і воно не перестало бути таким після винесення рішення Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області у справі № 2- 3218/2006.

З урахуванням приписів статті 328 ЦК України, Відповідач не мав жодних юридичних підстав вважати, що у нього виникло право власності на самочинно споруджений об`єкт. Це право не виникає з факту його державної реєстрації. Остання, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, є тільки одним з фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення цього права.

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачу в задоволенні позову, не врахував вищевикладені обставини, проігнорував відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів, підтверджуючих відведення ОСОБА_1 земельної ділянки, як на момент будівництва, так і після набуття ним права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення керувався нормами законодавства, а саме: ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV та Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002р. в редакції, яка не була чинною на момент реєстрації ОСОБА_1 права власності.

Так, до спірних відносин підлягає застосуванню: - ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV в редакції від 29.01.2006 року; - Тимчасове положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 в редакції від 30.05.2005 року (в редакції Наказу Мін`юсту № 36/5 (z0617-04) від 17.05.2004 року), далі Тимчасове положення.

В свою чергу, суд в оскаржуваному рішенні посилається на ст. 15 та 18 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 16.03.2010 року, яка ще не діяла на момент виникнення спірних відносин в 2007 році, а також п. 9 ч. 1 ст. 27 в редакції від 15.04.2024 року, яка діяла на момент винесення оскаржуваного рішення суду, а не на час реєстрації права власності за ОСОБА_1 .

Також, суд посилається на п. 1.1., п. 1.2., п. 1.3., п. 1.6., п. 6.1. Тимчасового положення в редакції від 01.01.2013 року, яка також ще не діяла на час виникнення спірних правовідносин та п. 1.4. в редакції від 07.02.2002 року, яка вже не діяла на момент виникнення спірних відносин.

З урахуванням зазначеного вбачається, що суд першої інстанції виніс оскаржуване рішення, керуючись нечинними нормами права, які не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, чим порушив норми матеріального права та виніс незаконне та необґрунтоване рішення суду.

Позиція учасників справи.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.

Вказує, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином повідомленні про дату, місце та час судового засідання, однак до судового засідання не з`явилась сторона відповідача, заяв про відкладення не надавали, що у відповідності до ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представницю відповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.05.2006 року з урахуванням ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.09.2007 про виправлення помилок у судовому рішенні позов ОСОБА_1 до Товариство любителів спортивного риболовства «Сонячний» - причал № 79 було задоволено та визнано за ОСОБА_1 право власності на самовільне збудоване нерухоме майно, а саме:

- літ. «А» дачний будинок АДРЕСА_2 в, номери приміщень: 1 - коридор, 2 - кімната, 3 - кладова, 4 - кімната, 5 - коридор, 6 - кімната, 7 - кімната, 8 - балкон;

- літ. «а» балкон;

- літ. «Б» господарчий блок;

- літ. «В» господарчий блок;

- літ. «б» навіс

розташовані за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16971752 від 09.12.2007, реєстраційний номер: 21343335, тип об`єкта: дачний будинок, адреса об`єкта АДРЕСА_1 , номер запису: 806 в книзі 5 спірне нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_1 . Підстава виникнення права власності: рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі № 2-3218 від 31.05.2006 та ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі № 2-3218 від 10.09.2007. Дата прийняття рішення про реєстрацію права власності: 09.12.2007.

Згадуване рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі № 2-3218 від 31.05.2006 постановою Одеського апеляційного суду від 29.10.2020 було залишено без змін, а апеляційна скарга Товариства любителів спортивного риболовства «Сонячний» - причал № 79 залишена без задоволення.

Згідно з довідкою № 7/04 від 14 квітня 2006 року, виданою Головою товариства любителів спортивного риболовства «Сонячний» - причал № 79 ОСОБА_1 , його дачному будинку площею 55,2 кв.м., присвоєно адресу: АДРЕСА_4 , дім 34в. У цій же довідці вказано, що вказаний будинок відповідає нормативним та технічним вимогам, суперечки з власниками суміжних будинків/будинковласників відсутні.

Згідно з рішенням Затоківської селищної ради № 430 від 17 серпня 2007 року «Про введення в експлуатацію будинку АДРЕСА_5 , гр. ОСОБА_1 » розглянувши заяву гр. ОСОБА_1 з проханням прийняти в експлуатацію будинок АДРЕСА_5 , представлені матеріали інвентаризації, виконані КП «Б-Дністровське БТ», , рішення Б-Дністровського міськрайсуду (справа № 2-3218 від 31.05.07.), технічний висновок про стан основних несучих конструкцій та інженерного обладнання будівель та споруд будинку АДРЕСА_2 , виконаний ТОВ «Істок», акт державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом будинку АДРЕСА_2 від 01.08.07., акт обстеження вигребів № 00090/Ж від 10.08.07., керуючись ст.ст. 30 р. б. п. 10, 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно (зі змінами та доповненнями), зареєстрованим в Міністерств Юстиції України 28.01.03. за №66/7387, виконавчий комітет Затоківської селищної ради вирішив затвердити гр. ОСОБА_1 акт державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом будинку АДРЕСА_5 від 01.08.07.

Згідно з актом Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 01.08.2007 пред`явлений державній приймальній комісії будинок № 34 «в» (літ «А») у товаристві любителів спортивного риболовства «Сонячний» причал АДРЕСА_3 , який на праві власності належить гр. ОСОБА_1 згідно з рішенням Білгород-Дністровського міськрайсуду Одеської області (справа № 2-3218 від 31.05.06 р.) прийнято в експлуатацію.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст. 4 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором (ст. 5 ЦПК України).

Згідно з ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. 12 ЦПК України та частинами 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За приписами ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і власник не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Статтею 331 ЦК України визначено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

За приписами ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, необхідно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Згідно із ч. 1-4 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості на момент виникнення спірних правовідносин були визначені Законом України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових прав на нерухомість, створення сприятливих умов для забезпечення розвитку ринкових відносин, активізації інвестиційної діяльності, збільшення надходжень до державного та місцевих бюджетів (ч. 1 ст. 1 Закону № 1952-IV та преамбула цього Закону у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 1952-IV).

Згідно з абзацами другим і третім ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень; а Державний реєстр прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обмеження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна.

Відповідно до ст. 19 вказаного Закону (в редакції закону станом на вчинення реєстраційних дій) підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є: державний акт про право власності на земельну ділянку; нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, довічного утримання, дарування, міни земельної ділянки або іншого нерухомого майна; договір про приватизацію майна державних підприємств; договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на біржі в установленому порядку; нотаріально посвідчений договір про поділ, перерозподіл, об`єднання нерухомого майна; свідоцтво про право на спадщину; свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя; свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів; свідоцтво про право власності на будівлю (частину будівлі), споруду; рішення суду про право власності на об`єкт незавершеного будівництва; акти прийому нерухомого майна до експлуатації; договори про іпотеку, оренду строком більше одного року, інші визначені законом документи щодо речових прав на нерухоме майно; рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, що набрали законної сили; інші акти органів державної влади або органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом.

Відповідно до п. 1.1. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5 (чинного на час виникнення спірних правовідносин) це Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно (далі - Положення) визначає порядок проведення державної реєстрації права власності та права користування (сервітуту) на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках; права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; довірчого управління нерухомим майном; права власності на об`єкти незавершеного будівництва (далі - державна реєстрація прав), а також порядок взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Відповідно до п. 1.2., 1.3. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на об`єкти незавершеного будівництва шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державна реєстрація прав проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць, обслуговування на території яких здійснюється БТІ, створеними до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» (1878-17) та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Згідно з п. 1.6. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно державній реєстрації підлягає право власності на закінчене будівництвом нерухоме майно, яке прийняте в експлуатацію у встановленому законодавством порядку.

Рішення суду про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об`єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного непересувного майна до комунальної власності є одним з правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна (Додаток 1 до пункту 2.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно).

Згідно з частиною 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до пунктів 1, 2 наказу Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5 «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 за № 157/6445 (чинного на момент реєстрації права власності), до створення єдиної системи органів державної реєстрації прав та формування Державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обмежень відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» бюро технічної інвентаризації здійснюють державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно, а також затверджено відповідне Тимчасове положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно.

Оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності, зокрема, органами місцевого самоврядування. Підготовку документів для видачі свідоцтв про право власності можуть за дорученням органів місцевого самоврядування та інших органів відповідно до законодавства проводити бюро технічної інвентаризації (пункти 6.1, 6.2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно).

Зі змісту наведених норм вбачається, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно не є підставою набуття таких прав, а є похідним від таких підстав юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою на підставі правовстановлюючих документів вже набутого права та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (редакція закону станом на вчинення реєстраційних дій), свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається: 1) фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об`єкти нерухомого майна; 2) членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески; 3) юридичним особам у разі внесення до статутного фонду (статутного або складеного капіталу) об`єктів нерухомого майна їх засновниками (учасниками); 4) фізичним особам та юридичним особам, які в разі ліквідації (реорганізації) юридичної особи отримали у власність у встановленому законодавством порядку нерухоме майно юридичної особи, що ліквідується (реорганізується); 5) фізичним особам та юридичним особам, що вийшли зі складу засновників (учасників) юридичної особи за рішенням органу, уповноваженого на це установчими документами, отримали у власність об`єкт нерухомого майна, переданий їм; 6) реабілітованим громадянам, яким повернуто у власність належні їм об`єкти нерухомого майна; 7) у разі виділення окремого об`єкта нерухомого майна зі складу об`єкта нерухомого майна, що складається із двох або більше об`єктів; 8) фізичним та юридичним особам на об`єкти нерухомого майна, які в установленому порядку переведені з житлових у нежитлові і навпаки; 9) в інших випадках, встановлених законом.

Свідоцтво про право власності на нерухоме майно є офіційним документом встановленого зразка, що видається державним реєстратором і підтверджує юридичний факт виникнення права власності на нерухоме майно.

Згідно з ч. 1-8 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (редакція закону станом на вчинення реєстраційних дій), державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або внесення записів до Державного реєстру прав; внесення записів до державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених ст. 18 цього Закону; надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Орган державної реєстрації прав, державні реєстратори зобов`язані надати до відома заявників інформацію про необхідний перелік документів для здійснення державної реєстрації прав.

Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У випадках, передбачених законодавством України, державна реєстрація прав проводиться після технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, права стосовно якого підлягають державній реєстрації.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» визначено поняття державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обмежень як офіційне визнання і підтвердження державних фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до відповідного Державного реєстру.

Відповідно до п. 1.3 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 6/5 від 28 січня 2003 року, реєстрацію прав власності здійснюють комунальні підприємства бюро технічної інвентаризації.

Відповідно до п. 1.4 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5, державна реєстрація прав власності на нерухоме майно - це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв`язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об`єктів нерухомого майна на підставі право встановлювальних документів коштом особи, що звернулася до БТІ.

Видача свідоцтва про право власності передбачена п. 6, що регулює оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, яке здійснюється місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, державними органами приватизації, Державним управлінням справами на житлові та нежитлові об`єкти. При цьому БТІ можуть лише за дорученням вказаних органів проводити підготовку документів для видачі свідоцтв.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до п. 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабміну України від 25.12.2015 № 1127 (далі-Порядок № 1127, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком.

Для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів ( п. 41 Порядку № 1127).

У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23.10.1991 року зазначено, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосувати до захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним, та розраховувати на певний стан речей.

За наявності відповідного рішення суду щодо визнання права особи на нерухоме майно, в останньої виникають правомірні очікування мирно володіти майном (право користування). При цьому такі правомірні очікування є об`єктом правового захисту згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов вірного висновку, що Комунальне підприємство «Білгород-Дністровське БТІ» діяло на підставі, в межах та у спосіб передбачений Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV.

Так судом з`ясовано, що за ОСОБА_1 на підставі рішення суду, яке є чинним на момент ухвалення рішення, було визнано право власності на нерухоме майно, а саме: - літ. «А» дачний будинок АДРЕСА_2 в, номери приміщень: 1 - коридор, 2 - кімната, 3 - кладова, 4 - кімната, 5 - коридор, 6 - кімната, 7 - кімната, 8 - балкон; - літ. «а» балкон; - літ. «Б» господарчий блок; - літ. «В» господарчий блок; - літ. «б» навіс, що розташовані за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, Сонячний район, Товариство любителів спортивного риболовства «Сонячний», причал № 79. Далі ОСОБА_1 ввів вказану будівлю в експлуатацію, що підтверджувалося актом Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 01.08.2007, яке було затверджено рішенням Затоківської селищної ради № 430 від 17 серпня 2007 року «Про введення в експлуатацію будинку АДРЕСА_5 , гр. ОСОБА_1 » і надалі зареєстрував право власності на вказану спірну будівлю у КП «Білгород-Дністровське БТІ».

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, як вже згадувалося, це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отже, правомірність виникнення права власності ОСОБА_1 на здійснене ним самочинне будівництво була підтверджена державою та визнана відповідним судовим рішенням і саме на підставі такого судового рішення було проведено державну реєстрацію речового права позивача.

Пунктом 5 частини першої статті 19 закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Згідно з п. 10 Додатку 2 Тимчасового положення (у редакції чинній на момент проведення реєстрації) до переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна відноситься рішення судів, третейських судів про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об`єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності.

Таким чином, право власності на адміністративно-промислову будівлю зареєстровано за ОСОБА_1 КП «Білгород-Дністровського бюро технічної інвентаризації» 09.12.2007 на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.05.2006 та ухвали від 10.09.2007 по справі № 2-3218/06 відповідно до вимог чинного на той час законодавства.

Відповідно до статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Тому позов є безпідставним, необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Крім того, позовна вимога про скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно не може бути звернена до державного реєстратора, Комунального підприємства «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації».

Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі чи не був залучений.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження N 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

Пред`явлення позову до неналежного відповідача, яким у даній справі є державний реєстратор, є підставою для відмови у позові до такого відповідача.

Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 357/7734/18.

Суд також враховує, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відкидає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Аналіз змісту частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки, якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, "injuria". Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Термін «зловживання правом» означає те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав, необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і, навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності за загальним правилом є вина, то такі діяння є винними.

Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року N 15-рп/2004).

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Якщо особа, яка має право на оспорення документа чи юридичного факту, висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Судом констатується, при прийнятті рішення по справі № 2-3218/06 Громадська організація «Товариство любителів спортивного риболовства «Сонячний» - причал №79», як землекористувач на якій розташовано спірне нерухоме майно, повністю погодився з позовними вимогами, визнав їх законними, обґрунтованими, обізнаний що дачний будинок повністю самочинно збудовано ОСОБА_1 , зазначив і погодився з тим, що відсутні спори з суміжними з власниками суміжних будинків/домоволодінь, зазначив про відповідність дачного будинку нормативним та технічним нормам.

Надалі позивач, Громадська організація «Товариство любителів спортивного риболовства «Сонячний» - причал №79», намагався неодноразово оскаржити судове рішення, позовні вимоги по якому спершу визнав у повному обсязі, проте судами вищих інстанцій заперечення вмотивовано не бралися до уваги та у їх задоволенні було відмовлено.

Подача вказаного позову цілком може бути розцінена як чергова спроба «оскарження» судового рішення, яке набрало законної сили, та на підставі якого відповідач набув право власності на нерухоме майно, що є неприпустимим та таким, що створило умови для правової невизначеності щодо спірного об`єкта нерухомості.

Покази свідка ОСОБА_3 , допитуваного у судовому засіданні, не підтверджують обставин, на які посилається позивач. Зокрема, свідок зазначає, що у 2010 році всі справи щодо Товариства передав ОСОБА_4 , проте особисто він ніякі дозволи та документи не видав. Печатку Товариства не губив, проте вказує, що її могли підробити, що розцінюється судом як припущення.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Слід також вказати, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Враховуючи наведене у сукупності, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову, в зв`язку з його необґрунтованістю.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів зазначає що вирішальним при розгляді вказаної справи є та обставина, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.05.2006 року з урахуванням ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.09.2007 про виправлення помилок у судовому рішенні позов ОСОБА_1 до Товариство любителів спортивного риболовства «Сонячний» - причал № 79 було задоволено та визнано за ОСОБА_1 право власності на самовільне збудоване нерухоме майно, а саме:

- літ. «А» дачний будинок АДРЕСА_2 в, номери приміщень: 1 - коридор, 2 - кімната, 3 - кладова, 4 - кімната, 5 - коридор, 6 - кімната, 7 - кімната, 8 - балкон;

- літ. «а» балкон;

- літ. «Б» господарчий блок;

- літ. «В» господарчий блок;

- літ. «б» навіс

розташовані за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, Сонячний район, Товариство любителів спортивного риболовства «Сонячний», причал № 79.

Вже в подальшому на підставі цього рішення ОСОБА_1 здійснив реєстрацію на вказані споруди.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Ухвалою Верховного суду від 29 січня 2021 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства любителів спортивного риболовства «Сонячний» причал №79 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 травня 2006 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року було відмовлено, оскільки дана справа є малозначною, а тому судові рішення, ухвалені при її розгляді, не підлягають касаційному провадженню.

З огляду на зазначене (по суті справи) вбачається, що є судове рішення Білгород- Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 травня 2006 року по цивільній справі №2-3218/06 з урахуванням ухвали про виправлення помилок у судовому рішенні від 10 вересня 2007 року, яким визнано за ОСОБА_1 право власності на самовільне збудоване нерухоме майно, а саме: літ. «А» дачний будинок АДРЕСА_6 - коридор, 6 - кімната, 7 - кімната, 8 - балкон; - літ. «а» балкон; літ. «Б» господарчий блок; літ. «В» господарчий блок; літ. «б» навіс; розташовані за адресою: Одеська область, м. Білгород- Дністровський, смт. Затока, Сонячний район, товариство любителів спортивного риболовства «Сонячний», причал № НОМЕР_1 .

Таким чином склалися певні правові наслідки після прийняття судового рішення 31 травня 2006 року, а саме державна реєстрація речового права 09 грудня 2007 року у законній спосіб відповідно до діючого законодавства на той час на підставі рішення суду, що вступило в законну силу та не оскаржене.

Твердження скаржника, що судом було помилково застосовано діючу редакцію закону, така помилка не вплинула на правильність вирішення справи по суті, оскільки ухвалене рішення є законним і обґрунтованим відповідаючим вимозі інституту дії процесуального закону у часі враховуючи ретроспективний аналіз закону у межах належно встановлених обставин справи та принципу юридичної визначенності діючого на момент розгляду судового рішення вимогам ЦПК України в цій частині та сталій практиці Верховного Суду.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються та не слугують підставою для скасування по суті вірного рішення.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу адвоката Швець Катерини Олегівни, який діє в інтересах Громадської організації «Товариство любителів спортивного риболовства «Сонячний» - причал № 79 - залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07 серпня 2025 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко