Єдиний унікальний номер судової справи: 473/6771/24
Провадження №22-ц/812/919/25 Суддя-доповідач апеляційного суду: Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

04 серпня 2025 року м. Миколаїв справа № 473/6771/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - судді Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Колосовою О.М.,

за участі: представника позивача Постернака М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 березня 2025 року, ухвалене у складі головуючого судді Лузан Л.В. в приміщенні цього ж суду в м. Вознесенськ, повний текст рішення складено того ж дня, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

установив:

У грудні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» (далі - ТОВ «ФУ Європейська факторингова компанія розвитку» або Товариство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 29 серпня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (в подальшому змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0, відповідно до якого банк надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 24 175,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,5 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом.

08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого відбулася заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» прав вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення.

У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» у 2013 році звернулося до суду із позовом про стягнення кредитної заборгованості.

Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 лютого 2013 року з відповідача солідарно з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» стягнуто заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 237 437,74 грн.

11 травня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених Протоколом електронного аукціону №UA-EA-2019-03-26-000011-b від 17 квітня 2019 року, був укладений договір №1370/К про відступлення права вимоги, згідно з яким відбулася заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення Банком прав вимоги Товариству, в тому числі за кредитним договором №0 від 29 серпня 2008 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 серпня 2019 року у справі №473/27/13-ц замінено сторону виконавчого провадження стягувача з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» щодо виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 лютого 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно кредитної заборгованості за кредитним договором №0 від 29 серпня 2008 року.

Рішення суду відповідач ОСОБА_1 не виконав, заборгованість за кредитним договором не погасив.

В зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідача відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України проценти за період з 12 березня 2017 року по 13 грудня 2020 року в розмірі 26853,98 грн (виходячи з 3% річних), інфляційні збитки за вказаний період у розмірі 79552,03 грн, а всього 106 406,01 грн.

Відповідач просив застосувати наслідки спливу позовної давності.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд дійшов висновку, що позивач має право вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та 3 % річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Вирішуючи питання щодо дотримання позовної давності, суд зазначив, що оскільки з ухваленням рішення суду про стягнення кредитної заборгованості зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, позивач має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, з урахуванням положень ст.ст. 257, 261 ЦК України, з 10 грудня 2021 року (позов переданий на пошту 10 грудня 2024 року) по 23 лютого 2022 року.

При цьому, посилання представника позивача на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» в обґрунтування своїх вимог щодо стягнення з відповідача коштів, починаючи з 12 березня 2017 року, суд не прийняв до уваги, оскільки строки позовної давності не збільшуються на період, визначений вказаним нормативним актом, а тривають.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 червня 2024 року з відповідача на користь позивача стягнуті відповідні кошти на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України за період з 18 грудня 2020 року по 23 лютого 2022 року, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку», посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову.

Позивач вказував, що суд дійшов помилкового висновку про пропущення строку позовної давності. У справі, що розглядається, товариство пред`явило позовні вимоги до відповідача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних нарахованих на суму простроченого зобов`язання виключно в межах позовної давності, а саме з 12 березня 2017 року по 17 грудня 2020 року.

Зазначав, що з 12 березня 2020 на території України установлено карантин, на період дії якого строки позовної давності продовжуються на строк дії такого карантину, а тому відсутні підстави для застосування строків позовної давності при обчисленні розміру інфляційних втрат та 3% річних, починаючи з 12 березня 2017 року. Таким чином позовна давність за такими вимогами не спливла, оскільки була законодавчо продовжена.

Наразі рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 лютого 2013 року про стягнення кредитної заборгованості не виконане, що не заперечує відповідач. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому у позивача є право на стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних. Товариство подало позов про стягнення інфляційних втрат та 3% річних виключно в межах позовної давності, який обраховано з урахуванням положень Закону №540-ІХ, а саме з 12 березня 2017 року.

Правом подачі відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду підтримав апеляційну скаргу.

Відповідач в судове засідання не з`явився, 29 травня 2025 року отримав повідомлення про розгляд справи, про причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 29 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0, відповідно до якого банк надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 24175,00 доларів США (117144,80 грн за курсом НБУ станом на час укладення договору), а відповідач зобов`язався вчасно повернути кредит (до 28 серпня 2015 року), сплачувати проценти за користування ним у розмірі 13,5 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом. В порядку забезпечення виконання боржником свого обов`язку за кредитним договором 29 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 був укладений договір поруки.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 лютого 2013 року з відповідача солідарно з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» (правонаступник АКІБ «УкрСиббанк») стягнуто заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 237 437,74 грн.

11 травня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» було укладено договір про відступлення права вимоги № 1370/К, відповідно до якого позивач набув право вимоги до відповідача за вищевказаним зобов`язанням.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 серпня 2019 року здійснено заміну первісного кредитора - ПАТ «Дельта Банк» його правонаступником - ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» (справа №473/27/13-ц).

Ухвалою цього ж суду від 14 листопада 2019 року, яка набрала законної сили, ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» відмовлено в поновленні пропущеного строку для пред`явлення виконавчих документів до виконання, видачі дублікатів виконавчих документів щодо примусового виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 лютого 2013 року.

Наявність кредитної заборгованості у вказаній справі відповідач не спростував.

В подальшому рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 червня 2024 року з відповідача на користь позивача стягнуто на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України: проценти за період з 18 грудня 2020 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 8449,43 грн, інфляційні збитки за період з 18 грудня 2020 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 31410,64 грн, а всього - 39860,07 грн.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач має перед позивачем грошове зобов`язання, яке виникло з договору про надання споживчого кредиту №0 від 29 серпня 2008 року в сумі 237 437,74 грн, що підтверджується заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 лютого 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 237 437,74 грн.

Також, 02 вересня 2019 року ухвалою суду замінено стягувача у вказаній справі із ПАТ «Дельта банк» на його правонаступника ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку».

Даних про добровільне або примусове виконання цього судового рішення матеріали справи не містять.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19).

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) дійшла висновку, що системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

В даній справі основна вимога кредитора вже захищена судом у рішенні Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області 26 лютого 2013 по справі №473/2713-ц, за яким з відповідача солідарно з ОСОБА_2 стягнуто суму заборгованості, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним.

При цьому, та обставина, що ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» відмовлено у поновленні строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу дубліката виконавчого листа не має правового значення, оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18).

Подібні правові висновки висловлені у постанові колегії суддів Третьої судової плата Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі №759/4755/19.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що у розумінні наведених положень закону позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов висновку про пропуск позивачем позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (зокрема, до вимоги про стягнення пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Із 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку до 30 червня 2023 року (пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 02 квітня 2020 року).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина четверта статті 14 ЦК України).

Пунктом 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (Закон України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19»).

Отже, на період дії карантину законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення платежів за кредитами (позиками), однак не звільнив від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, тому до спірних правовідносин застосовні положення про позовну давність та щодо її продовження на строк дії карантину.

Тобто, строки давності щодо вимог про стягнення сум за статтею 625 ЦК України, які не спливли на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року), продовжуються на строк дії такого карантину.

Такі висновки щодо застосування Закону № 540-ІХ викладені в пункті 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі №910/18489/20 (провадження № 12-46гс22), а також в постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року в справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), від 16 листопада 2023 року в справі №487/1342/21 (провадження № 61-4298св23), від 20 квітня 2023 року в справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св22), на які посилається заявник в апеляційній скарзі та які не враховані судом першої інстанції.

У цій справі рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 лютого 2013 року в справі № 473/27/13-ц солідарними боржниками не виконане, таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому у позивача право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникло за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Однак з урахуванням заявленої відповідачем позовної давності стягнення сум за статтею 625 ЦК України підлягає обмеженню строком давності, який підлягає обрахуванню з урахуванням Закону № 540-ІХ.

Отже, на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року) прострочені з 02 квітня 2017 року платежі за кредитом перебувають у межах продовженої Законом №540-ІХ позовної давності.

Звертаючись з позовом Товариство просило стягнути з відповідача на його користь 3 % річних за період з 12 березня 2017 року по 13 грудня 2020 року в розмірі 26853,98 грн (виходячи з 3% річних), інфляційні збитки за вказаний період - 79552,03 грн, а всього 106 406,01 грн. Разом з тим, у зв`язку з невиконанням судового рішення, що набрало законної сили, позовні вимоги ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» слід задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 02 квітня 2017 року по 13 грудня 2020 року відповідно до ст. 625 ЦК України, а саме: 3% річних у розмірі 26 366,30 грн та інфляційні втрати - 71 169,64 грн.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, колегія апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно статті 141 ЦПК України та враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги та позову (92%) колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФУ «Європейська Факторингова компанія розвитку» судові витрати по справі, а саме: судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій у сумі 6964,40 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська Факторингова компанія розвитку» задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська Факторингова компанія розвитку» () за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 02 квітня 2017 року по 13 грудня 2020 року відповідно до ст. 625 ЦК України 97 535 грн 94 коп., з яких: 3% річних у розмірі 26 366,30 грн та інфляційних втрат - 71 169,64 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська Факторингова компанія розвитку» () судовий збір за розгляд справи в судах обох інстанцій у сумі 6964,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 05 серпня 2025 року.