У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2025 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Логойда І.В., за участю секретаря судового засідання - Лутнянського І.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород скаргу ОСОБА_1 , особа, дії якої оскаржуються: відділ Державної виконавчої служби у м. Ужгород Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, стягувач Акціонерне товариство «Укртелеком», на бездіяльність посадової особи відділу Державної виконавчої служби у м. Ужгород Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

В С Т А Н О В И В:

До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області звернулася ОСОБА_1 із скаргою, де особа, дії якої оскаржуються: відділ Державної виконавчої служби у м. Ужгород Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, стягувач Акціонерне товариство «Укртелеком», на бездіяльність посадової особи відділу Державної виконавчої служби у м. Ужгород Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

В обґрунтування скарги посилається на те, що 24.07.2025 при укладенні договору купівлі-продажу нотаріусом повідомлено, що на майно накладено арешт відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія АЕ № 181921 від 26.01.2007 року. Для цього звернулася до Закарпатського обласного архіву та отримала копію постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія АЕ № 181921 від 26.01.2007 року, яка винесена державним виконавцем відділу державної виконавчої служби у м. Ужгороді Шимон М.Д. на примусове виконання виконавчого листа № 2-6017, виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області 03.02.2006 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Укртелеком» 464,88 грн. Зважаючи на наведене, звернулася до відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою від 21.07.2025 року про скасування відповідного арешту. У відповідь на дану заяву від 21.07.2025 року відділом державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 24.07.2025 року надіслано письмову відмову у зв`язку з технічною неможливістю зняття арешту. Оскільки у 2007 році АСВП не функціонувала, то це унеможливлює винесення постанови про зняття арешту з майна боржника чи постанови про закінчення виконавчого провадження.

На підставі наведеного просить зняти арешт, накладений на все майно ОСОБА_1 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія АЕ № 181921 від 26.01.2007 року, яка винесена державним виконавцем відділу державної виконавчої служби у м. Ужгороді Шимон М.Д. на примусове виконання виконавчого листа № 2-6017, виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області 03.02.2006 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Укртелеком» 464,88 грн.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 30.07.2025 відкрито провадження у справі за вказаною скаргою ОСОБА_1 . Призначено судовий розгляд скарги на 11 серпня 2025 року.

У судове скаржник не з`явився, разом з тим подав заяву в якій просив про розгляд скарги без його участі та про її задоволення.

Представник відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, стягувача явку свого уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив. Про час та місце проведення скарги повідомлявся належним чином.

Враховуючи подану заяву та вимоги ч. 3 ст.442 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд заяви за відсутності учасників справи, оскільки їх неявка не є перешкодою для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідивши матеріали заяви, суд приходить до наступних висновків.

На підставі виконавчого листа Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.02.2006 відділом державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції винесено постанову серії №181921від 26.01.2007 про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження.

21.07.2025 ОСОБА_1 звернулась до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо надання інформації про підстави накладення арешту на її майно.

24.07.2025 відділ державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції надав відповідь №76102, в якій зазначив, що арешт на майно ОСОБА_1 накладено постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АЕ№181921 від 26.01.2007 р., винесеною при примусовому виконанні виконавчого листа №2-6017, виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області 03.02.2006 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Укртелеком» суму 464,89 грн. Згідно Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №1829/5 від 07.06.2017 року, строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, а отже виконавче провадження, у межах якого винесена вказана постанова про арешт майна, знищене. В автоматизованій системі виконавчого провадження (АСВП), відсутні відомості про виконавче провадження, в межах якого винесена вказана постанова, оскільки у 2007 році АСВП не функціонувала, це унеможливлює встановлення підстав завершення даного виконавчого провадження, а також технічно унеможливлює винесення постанови про зняття арешту з майна боржника чи постанови про закінчення виконавчого провадження.

Згідно заяви АТ "Укртелеком" №1 від 28.07.2025, адресованого Ужгородському міському відділу ДВС Південно-Західного управління Міністерства юстиції, просять закінчити виконавче провадження по стягненню заборгованості та судових витрат загальною сумою 464,89 грн. з ОСОБА_1 та повідомляє, що на момент подання заяви така заборгованість відсутня.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В постанові КЦС ВС від 29 червня 2023 року у справі №208/9810/21 суд дійшов до висновку, що коли питання про скасування арешту, накладеного в рамках виконавчого провадження, порушує сторона провадження, то застосовуються положення розд. VII ЦПК України, який передбачає звернення до суду зі скаргою на дії виконавця. Якщо ж особа, яка не погоджується з накладеним арештом, не є стороною виконавчого провадження, але такими діями порушується її право власності, вона звертається до суду з позовом, в якому передусім ставить питання про підтвердження її права власності на арештоване майно, а потім - про зняття арешту. Така правова позиція міститься і в постанові КЦС ВС від 18 травня 2022 року у справі №642/4263/21. Отже, в даному випадку правильним способом захисту є звернення зі скаргою на дії виконавця.

Згідно з ч.1 ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Вказане право на оскарження передбачено і ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження», сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право, зокрема, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, надавати усні та письмові пояснення, та користуватися іншими правами, наданими законом.

Таким чином, суд констатує, що скаржник в інший спосіб, крім скасування арешту в судовому порядку захистити своє порушене право не може.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Так, згідно ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно дотримуватись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів.

Згідно положень ст.38 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року (в редакції, чинній на момент завершення виконавчого провадження), у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Відповідно до ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року майно боржника може бути звільнено з-під арешту за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому підпорядкований державний виконавець, якщо під час розгляду відповідної скарги боржника виявлено порушення встановленого цим Законом порядку накладення арешту. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про звільнення майна боржника з-під арешту не пізніше наступного після її винесення дня надсилається сторонам та до відповідного органу (установи) для зняття арешту, а про відмову у звільненні майна боржника з-під арешту - боржнику.

У всіх інших випадках по незакінчених виконавчих провадженнях арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII в редакції діючій на час звернення заявниці про скасування арешту також не передбачає можливість вирішення цього питання.

Отже, закон не передбачено підстав для зняття виконавцем арешту майна у виконавчому провадженні, яке знищено за термінами зберігання та щодо якого відсутні відомості про його закінчення.

Водночас, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Виходячи з викладеного вище, за наявності арешту (обтяження) накладених на майно, порушується право заявника на мирне володіння та розпорядження майном, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право заявника підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб - шляхом скасування арешту майна.

Відповідно до ч.2 ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Разом з тим, при розгляді скарги судом встановлено, що в даному випадку державний виконавець не мав повноважень щодо зняття арешту з майна боржника, а відтак відсутні підстави для визнання протиправними дій головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції Шимон М.Д. щодо відмови у знятті арешту накладеного на майно боржника ОСОБА_1 .

Як роз`яснено у п.18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2012 року №5 «Про внесення змін до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року №3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби», виходячи зі змісту статті 387 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Прецендента практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Цей принцип, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskalv. Poland), п. 73).

Стаття 1 Першого протоколу до конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia).

З огляду на вищевикладене скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 260, 448, 450, 451 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Скаргу ОСОБА_1 на дії відділу Державної виконавчої служби у м. Ужгород Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, стягувач Акціонерне товариство «Укртелеком», на бездіяльність посадової особи відділу Державної виконавчої служби у м. Ужгород Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції задовольнити.

Арешт, накладений на майно боржника ОСОБА_1 постановою серії АЕ №181921 від 26.01.2007 року, яка винесена державним виконавцем відділу державної виконавчої служби у м. Ужгород Шимон М.Д. на примусове виконання виконавчого листа №2-6017 від 03.02.2006, про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження - скасувати.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (складення) до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя Ужгородського міськрайонного суду

Закарпатської області І.В.Логойда