Дата документу 23.07.2025 Справа № 333/7268/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/7268/21 Головуючий у 1-й інстанції: Наумова І.Й.
Провадження № 22-ц/807/701/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Войтовича Євгена Михайловича на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно в порядку поділу майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року позивач в особі представника - адвоката Першина І.М. звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 22.06.2017 року між нею та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 22.06.2017 року Комунарським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Станом на день звернення із позовною заявою, шлюб між сторонами не розірвано, проте позовна заява про розірвання шлюбу перебуває на розгляді в Хортицькому районному суді м. Запоріжжя.

За час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя 16.08.2019 року на ім`я позивача у спільну сумісну власність була придбана квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Спірідоновою М.А., зареєстрованого в реєстрі за номером № 1632, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших реєстрів № 277940169 від 04.10.2021 року.

У відповідності до звіту про незалежну оцінку від 12.10.2021 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 складає 764 915,00 гривень. Отже, 1/2 частина ринкової вартості квартири складає 382 457,5 гривень.

Крім цього, за спільні кошти подружжя 06.08.2019 року на ім`я відповідача у спільну сумісну власність була придбана квартира АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Спірідоновою М.А., зареєстрованого в реєстрі за номером № 1544, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших реєстрів № 277936697 від 04.10.2021 року.

У відповідності до звіту про незалежну оцінку від 12.10.2021 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 складає 603 267,00 гривень. Отже, 1/2 частина ринкової вартості квартири складає 301 633,50 гривень.

За час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя у спільну сумісну власність також було придбано транспортні засоби, а саме: Audi Q7, державний номер НОМЕР_2 ; BMW 520І, державний номер НОМЕР_3 ; ГАЗ 330232-338, державний номер НОМЕР_4 ; ГАЗ 3302-106 ЗНГ, державний номер НОМЕР_5 .

Внаслідок того, що фактично з червня 2021 року сторони однією родиною не проживають, спільне господарство не ведуть, відповідачем без згоди позивача протягом вересня місяця 2021 року було продано всі транспортні засоби, які було придбано за спільні кошти подружжя та зареєстровано на відповідача. Отримані від продажу зазначених транспортних засобів кошти приховані та витрачені відповідачем на власний розсуд не в інтересах сім`ї.

Зазначає, що її частка у спільній із відповідачем квартирі АДРЕСА_1 є більшою за частку у спільній квартирі АДРЕСА_2 .

За умови продажу відповідачем зазначених транспортних засобів, позивач наголосила на необхідність врахування вартості проданих транспортних засобів при поділі квартири АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного позивачем були заявлені первісні позовні вимоги про визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя.

У грудні 2021 року позивач надала суду першої інстанції заяву про збільшення позовних вимог, у якій зазначила, що фактичну вартість транспортних засобів, проданих відповідачем, вона визначила з урахуванням висновків звіту про оцінку майна колісного транспортного засобу від 07.12.2021 року, відповідно до якого: ринкова вартість з урахуванням ПДВ автомобіля марки BMW 520І, складає 515 043,00 гривень; ринкова вартість з урахуванням ПДВ автомобіля марки ГАЗ 330232-338, складає 216 909,00 гривень; ринкова вартість з урахуванням ПДВ автомобіля марки ГАЗ 3302-106 ЗНГ, складає 168 459,00 гривень; ринкова вартість з урахуванням ПДВ автомобіля марки Audi Q7, складає 380 736,00 гривень. Також позивач погодилась із вартістю та підтвердила факт продажу нею транспортного засобу Nissan Qashqai, який перебував у спільній сумісній власності подружжя, за 400 000 гривень.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд збільшити розмір позовних вимог, додавши до первісних вимог про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя, вимогу про стягнення з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію замість 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на майно, яке було відчужене відповідачем, у розмірі 359 749,50 гривень.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру в порядку поділу майна подружжя та стягнення компенсації задоволено.

В порядку поділу майна подружжя:

Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 68,56 кв.м, житловою площею 45,6 кв.м.

Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 28,05 кв.м, житловою площею 14,69 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію різниці вартості 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя у розмірі 359 749 гривень 50 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на сплату судового збору в сумі 10 438 гривень 00 копійок.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Войтович Є.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення змінити. Позов ОСОБА_2 задовольнити частково. Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 68,56 кв.м., житловою площею 45,6 кв.м.; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 28.05 кв.м., житловою площею 14,69 кв.м.; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 68,56 кв.м., житловою площею 45,6 кв.м.; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 28.05 кв.м., житловою площею 14,69 кв.м.; стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію різниці вартості 1/2 частки у праві спільної власності подружжя в розмірі 166 459,02 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що відповідач ОСОБА_1 ніколи та не в якій спосіб не просив суд визнати за ним право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 в повному обсязі.

Зазначає, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції містить висновок про те, що вартість спільного майна подружжя становить 3 049 329,00 грн. Цей висновок є хибним, оскільки ґрунтується на доказах, які не є допустимими, а отже, на припущеннях, що заборонено ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Суд першої інстанції визначив вартість квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 відповідно в 603 267 грн. та 764 915 грн. на підставі звітів про незалежну оцінку, які виконано суб`єктом оцінки ТОВ «Брок Сервіс плюс» 12 жовтня 2021 року. При цьому суд зазначив, що ці звіти відповідають вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Звертає увагу суду, що саме ч. 1 ст. 31 цього Закону в частині обов`язку огляду об`єкту оцінки порушено, оскільки оцінювач не оглядав жодну квартиру, як випливає із самих звітів. Більше того, в самих звітах зазначено, що їх результати дійсні 6 місяців з дати оцінки, тобто до 12 квітня 2022 року, тому вважає, що використовувати їх в січні 2025 року неприпустимо.

Такі саме заперечення висловлює щодо звіту про оцінку рухомого майна - звіту про оцінку «Брок Сервіс плюс» від 07 грудня 2021 року, відповідно до якого визначено без огляду вартість автомобілів ВМW 5201 в 515 043,00 грн.; ГАЗ 330232-338 в 216 909,00 грн.; ГАЗ 3302-106 ЗНГ в 168 459,00 грн; Аudi Q7 в 380 736, 00 грн. Більше того, в звіті від 07.12.2021 року не зазначений строк його дії, що прямо порушує ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Поза увагою суду залишилось те, що позивач при зверненні до суду вирішила піддати оцінці лише ти транспортні засоби, які самостійно реалізував відповідач. Ті ж транспортні засоби, які реалізувала вона самостійно - Маzda 3 та Nissan Qashqai, вона незалежно оцінювати не стала.

Звертає увагу, що товарознавча експертиза судом або сторонами не призначалася.

За таких обставин визначення вартості спільного майна здійснено судом на припущеннях, а це, у свою чергу, є підставою для висновку про те, що правило про рівність часток подружжя у спільному майні очевидно не дотримано судом.

За умови відсутності належних доказів вартості нерухомого майна існує єдиний можливий спосіб поділу такого майна з дотриманням правила рівності часток подружжя у спільному майні - це визнання за кожним з них права власності на 1/2 частку в кожному з об`єктів.

За умови неможливості використати звіт про оцінку вартості рухомого майна - автомобілів, які сторони реалізували самостійно, при вирішенні питання щодо компенсації різниці у їх вартості вважає, що цілком можливо спиратися на інші письмові докази, а саме: відомості сервісного центру МВС, в якому укладалися договори на відчуження цих автомобілів.

За цими відомостями відповідач ОСОБА_1 здійснив відчуження автомобілів ВМW 5201, ГАЗ 330232-338, ГАЗ 3302-106 ЗНГ, Аudi Q7 за 410 080 грн. сукупно. Позивач ОСОБА_4 отримала від продажу автомобілів Маzda 3 та Nissan Qashqai 576 539,92 грн. За таких обставин право на компенсацію в сумі 166 459,02 грн. має відповідач.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 22.06.2017 року по 07.12.2021 року, від даного шлюбу мають двох дітей: неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 , рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07.12.2021 року по справі № 337/3821/21 про розірвання шлюбу між сторонами. Вказаним рішенням суду встановлено, що подружжя в зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин проживає окремо один від одного, спільне господарство ними не ведеться.

Після розлучення діти мешкають разом із позивачкою за адресою: АДРЕСА_4 , що не заперечувалося відповідачем.

04.06.2022 року позивачка уклала шлюб зі ОСОБА_7 , внаслідок чого змінила своє прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

З наданих позивачем документів, зокрема копій вказаних нижче правовстановлюючих документів та інформації з Державного реєстру речових прав та реєстру права власності на нерухоме майно, вбачається, що в період шлюбу сторонами по справі придбано наступне нерухоме майно:

06.08.2019 року - квартира АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Спірідоновою М.А., зареєстрованого в реєстрі за номером № 1544, право власності на яку зареєстровано на відповідача, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших реєстрів № 277936697 від 04.10.2021 року. Загальна площа 28,05 кв.м.;

16.08.2019 року - квартира АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Спірідоновою М.А., зареєстрованого в реєстрі за номером № 1632, право власності на яку зареєстровано на позивача, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших реєстрів № 277940169 від 04.10.2021 року. Загальна площа 68,56 кв.м.;

16.09.2021 року - земельна ділянка, загальною площею 4 га, право власності на яку зареєстроване на відповідача. Відомості про вартість даної земельної ділянки сторонами суду не повідомлялись. Позивачка з приводу поділу цієї земельної ділянки позовні вимоги не заявляла.

Відповідно до звітів про незалежну оцінку майна, складеного ТОВ «Брок Сервіс Плюс» від 12.10.2021р., ринкова вартість однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_5 , без ПДВ становить 603 267,00 грн.; ринкова вартість трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_6 , складає 764 915,00 грн.

Відповідно до інформації, наданої 20.07.2022р. Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Запорізькій області, згідно бази даних підсистеми НАІС «Єдиного державного реєстру транспортних засобів», станом на 09.50 год. 12.07.2022, за ОСОБА_10 у період з 23.06.2017 по день надання відповіді були зареєстровані наступні транспортні засоби:

- з 13.08.2020р. Nissan Qashqai 1598 (2016 року випуску), д.н.з НОМЕР_7 , білого кольору;

- Mazda 3, 1598 (2008 року випуску), д.н.з. НОМЕР_8 , червоного кольору.

31.08.2021 автомобіль Nissan Qashqai, 2016 року випуску, був перереєстрований у ТСЦ 2348 РСЦ ГСЦ МВС в Запорізькій області на підставі договору купівлі-продажу № 2348/2021/2766555 на ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

28.08.2020 автомобіль Mazda 3, 2008 року випуску, був перереєстрований у ТСЦ 2342 РСЦ ГСЦ МВС в Запорізькій області на підставі договору купівлі-продажу № 2342/2020/2173313 на ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до копії договору купівлі-продажу транспортного засобу 2348/2021/2766555 від 31.08.2021 року, позивачкою в період перебування у шлюбних відносинах з відповідачем продано транспортний засіб Nissan Qashqai, реєстраційний номер НОМЕР_8 , який зареєстрований за позивачкою 28.08.2020 року, за грошові кошти у сумі 400 000 гривень. В заявах по суті спору позивачкою визнано, що даний транспортний засіб вона продавала без наявності згоди іншого співвласника автомобіля відповідача у справі, належну відповідачу частку коштів від продажу цього транспортного засобу вона не віддавала.

Транспортний засіб Mazda 3, 1598 (2008 року випуску), д.н.з. НОМЕР_8 , придбаний сторонами у період перебування у шлюбі, був реалізований ними в 2020р., спору щодо отриманих від його продажу коштів сторонами не заявлялось.

Відповідно до наданих відповідачем копій актів огляду реалізованих транспортних засобів, останній здійснив продаж нижчезазначених транспортних засобів, які були придбані сторонами у справі в період перебування ними в шлюбі, за відсутності згоди іншого співвласника позивачки, що не заперечувалося відповідачем.

У відповідності до акту огляду реалізованого транспортного засобу № 8102/21/000485 від 02.09.2021 року, вартість транспортного засобу Audi Q7 становить 10 100,00 гривень, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_9 від 26.01.2021 року, власником транспортного засобу зазначено ОСОБА_1 .

Відповідно до акту огляду реалізованого транспортного засобу № 8102/21/000489 від 02.09.2021 року, вартість транспортного засобу ГАЗ 330232-338 становить 9 380,00 гривень, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_10 від 06.03.2019 року, власником транспортного засобу зазначено ОСОБА_1 .

Згідно акту огляду реалізованого транспортного засобу № 8102/21/000487 від 02.09.2021 року, вартість транспортного засобу ГАЗ 3302-106 ЗНГ становить 8 600,00 гривень, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_11 від 23.02.2019 року, власником транспортного засобу зазначено ОСОБА_1 .

Відповідно до акту огляду реалізованого транспортного засобу № 8102/21/000484 від 02.09.2021 року, вартість транспортного засобу BMW 520І становить 382 000,00 гривень, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_12 від 07.05.2020 року, власником транспортного засобу зазначено ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із вартістю колісних транспортних засобів, про продаж яких заявлено відповідачем, позивач надала суду копію Звіту про оцінку майна колісних транспортних засобів від 07.12.2021 року, згідно яких:

- ринкова вартість з урахуванням ПДВ автомобіля марки BMW 520І, складає 515 043,00 гривень;

- ринкова вартість з урахуванням ПДВ автомобіля марки ГАЗ 330232-338, складає 216 909,00 гривень;

- ринкова вартість з урахуванням ПДВ автомобіля марки ГАЗ 3302-106 ЗНГ, складає 168 459,00 гривень;

- ринкова вартість з урахуванням ПДВ автомобіля марки Audi Q7, складає 380 736,00 гривень.

Крім того, ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.12.2022 року було задоволено клопотання представника відповідача - адвоката Щербань Т.Ю. про призначення судової експертизи та призначено судову будівельно-технічну експертизу у цій справі, на вирішення якої поставлені наступні питання: Яка ринкова вартість нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 ? Чи є технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва розділити об`єкт нерухомого майна, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , на 1/2 та 1/2 частини? Які варіанти розподілу нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , можливо визначити?

Копія ухвали Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.12.2022р. була направлена для виконання до експертної установи. Після надходження рахунку для оплати відповідачем призначеної судом експертизи, до суду надійшла заява представника відповідача про припинення проведення вищевказаної судової експертизи, посилаючись на те, що потреба в її проведенні відпала.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.09.2023 року клопотання представника відповідача - адвоката Войтович Є.М. про припинення виконання ухвали Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.12.2022 року про призначення судової будівельно-технічної експертизи у цій справі задоволено, виконання зазначеної ухвали Комунарського районного суду м. Запоріжжя припинено.

За частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанова Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61-19815сво19), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23)).

Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками (частина друга статті 7 СК України).

Об`єднана палата зауважувала, що розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Слід розмежовувати матеріальну та процесуальну добру совість як за сферою застосування, так і наслідками. Матеріальна добра совість регулюється, зокрема, пунктом 6 статті 3 ЦК України, а процесуальна, зокрема, статтею 44 ЦПК України. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами (частина перша статті 44 ЦПК України). Процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті. Проявом принципу процесуальної доброї совісті є те, що особа (зокрема, позивач) навряд чи може висувати твердження несумісні з тією позицією, яка зайнята нею в судовому процесі, що вже відбувся. Принцип процесуальної доброї совісті навряд чи має толерувати непостійність учасників процесу, а навпаки покликаний забезпечити послідовну поведінку учасників спору. Адже суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Правопорядок не може допускати ситуації, за яких особа наполягає в різних судових процесах на правдивості протилежних одне одному тверджень задля просування власних інтересів (постанов Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип доброї совісті не може бути обмежений певною сферою (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Відповідно до частин першої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 554/8023/15-ц, від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час поділу майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року в справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).

Суть поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. Під час здійснення поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) зроблено висновок, що «якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України)».

У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, провадження № 61-37616св18.

Верховний Суд зазначає, що поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина четверта статті 71 СК України). Верховний Суд також зазначає, що у процесі поділу майна суди можуть одночасно застосовувати не один спосіб, а їх поєднання.

Системне тлумачення положень статті 69, 70, 71 СК України дає підстави застосовувати такий спосіб поділу майна, як поділ речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні.

Згідно із частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Верховний Суд зазначає, що за відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Системне тлумачення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України дає підстави дійти висновку, що згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача у цій справі) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача у цій справі) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого у відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року по справі 662/1069/17).

У постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц (провадження № 61-19420св18) викладено наступні правові висновки.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі №235/5146/16-ц.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції правильно встановив, що сторонами не погоджена позиція щодо вартості належного їм майна, зокрема щодо вищевказаних квартир та транспортних засобів, реалізованих відповідачем без згоди позивачки. Позивачем надані належні та допустимі докази на підтвердження дійсної вартості спільного спірного майна подружжя на час розгляду справи. Відповідач не погоджується з наданими позивачкою доказами щодо вартості належного їм нерухомого та рухомого майна, при цьому належними доказами не спростовує дану вартість. Заявлена за клопотанням сторони відповідача судова експертиза задля вирішення питання вартості спірної квартири та можливості її поділу в натурі, не проведена на підставі заяви відповідача, який під час організації її проведення змінив думку щодо доцільності її проведення, що у відповідності до положень ст. 109 ЦПК України дає підстави стверджувати про наявність підстав для не визнання судом заявленого стороною відповідача факту невідповідності ринкової вартості зазначеного нерухомого майна та технічної можливості його поділу на рівні частини. Відповідач заявляв, що оцінка транспортних засобів, проведена за заявою позивачки, здійснена без фактичного огляду цих транспортних засобів, при цьому їх огляд, в тому числі при експертному дослідженні неможливий, оскільки з вересня 2021 року дані транспортні засоби не перебувають у володінні та розпорядженні сторін по справі, тому що реалізовані відповідачем без згоди позивачки.

Оцінюючи надані позивачем докази з урахуванням позиції представника відповідача щодо їх недопустимості суд вірно врахував, що обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

При визначенні вартості майна, під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Тягар доказування вартості майна несе позивач. Вартість майна визначається суб`єктами оціночної діяльності, які отримали дозвіл на її здійснення в установленому законом порядку. Звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що надані позивачем звіти про незалежну оцінку мана відповідають зазначеним вимогам на відміну від актів огляду реалізованого транспортного засобу, на які посилається відповідач при визначенні вартості відчужених ним транспортних засобів. Про призначення судової експертизи з метою визначення вартості транспортних засобів, відповідач не звертався.

Інших доказів, які б відповідали критеріям достатності та допустимості на підтвердження фактичної вартості майна подружжя, що підлягає поділу, на відміну від позивача, відповідачем суду не надано.

Враховуючи надані позивачкою докази на підтвердження вартості майна, набутого сторонами по справі під час перебування в зареєстрованому шлюбі, судом правильно встановлено, що сторонами за час перебування у шлюбі набуто нижченаведене спірне майно за наступною вартістю:

1. квартира АДРЕСА_2 , вартістю 603 267,00 грн.;

2. квартира АДРЕСА_1 , вартістю 764 915,00 грн.;

3. грошові кошти, з урахуванням ринкової вартості наступних транспортних засобів, проданих відповідачем без згоди позивачки:

- у сумі 515 043,00 грн. за автомобіль марки BMW 520І;

- у сумі 216 909,00 грн. за автомобіль марки ГАЗ 330232-338;

- у сумі 168 459,00 грн. за автомобіль марки ГАЗ 3302-106 ЗНГ;

- у сумі 380 736,00 грн. за автомобіль марки Audi Q7.

4. грошові кошти, з урахуванням вартості зазначеного нижче транспортного засобу, не оспорюваної відповідачем, проданого позивачкою без згоди відповідача:

- у сумі 400 000,00 грн. - за автомобіль марки Nissan Qashqai.

Отже, загальна вартість належного сторонам майна складає 3 049 329,00 грн., тобто вартість 1/2 частки у спільному майні кожної зі сторін у справі становить 1 524 664,50 грн.; загальна вартість належного сторонам спірного нерухомого майна 1 368 182,00 грн.

Як встановлено судом, фактично у трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 мешкає позивачка з двома спільними з відповідачем дітьми. Спору між сторонами щодо визначення місця проживання їх дітей немає. Позивачка наразі перебуває в іншому шлюбі. Місце проживання відповідача зареєстроване за адресою: АДРЕСА_7 , при цьому він фактично користується квартирою АДРЕСА_2 . Сторонами у справі фактично не досягнуто згоди щодо спільного користування та розпорядження належними їм квартирами.

Колегія погоджується з висновком суду, який врахувавши вказані обставини, дійшов висновку про фактичну неможливість спільного користування сторонами вищевказаними квартирами при визнанні за кожним права власності на 1/2 ідеальної частки цих квартир. Наразі фактично у сторін наявне право власності на 1/2 ідеальні частки цих квартир у кожного, при цьому дана обставина не змогла вирішити взаємні майнові претензії сторін у справі.

Також судом встановлено, що належні сторонам транспортні засоби: BMW 520І, ГАЗ 330232-338, ГАЗ 3302-106 ЗНГ, Audi Q7, Nissan Qashqai були продані без згоди іншого співвласника, і їх відчуження припинило право спільної сумісної власності сторін, наразі власниками цих автомобілів є інші особи.

Належні сторонами транспортні засоби: BMW 520І, ГАЗ 330232-338, ГАЗ 3302-106 ЗНГ, Audi Q7 на праві спільної сумісної власності були відчужені відповідачем без згоди іншого співвласника - позивачки по справі, за ціною значно нижчою її ринкової вартості без погодження ціни продажу з позивачкою, тому позивачці, в порядку поділу майна подружжя, має бути компенсована 1/2 частина вартості кожного із таких автомобілів визначеної, згідно зі звітом про оцінку майна колісного транспортного засобу від 07.12.2021 року. Належній на праві спільної сумісної власності сторонам у справі транспортний засіб Nissan Qashqai був відчужений позивачкою без згоди іншого співвласника відповідача по справі, вартість проданого автомобіля відповідачем не оспорювалася. Таким чином, відповідачу має бути компенсована вартість 1/2 частини вартості цього автомобіля.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов вказаних висновків, з огляду на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року по справі № 204/2642/21.

Таким чином, суд правильно виснував, що з урахуванням загальної вартості належного сторонам майна, грошового вираження частки кожного із подружжя у спільному сумісному майні, розміру грошової компенсації кожному із подружжя у праві спільної сумісної власності на майно за продаж належних їм транспортних засобів та часткове взаємозарахування цих сум компенсацій, відсутності доказів щодо технічної можливості поділу на рівні частини належних сторонам квартир, відсутності домовленості між сторонами щодо поділу зазначеного нерухомого майна та фактичної неможливості спільного користування сторонами вищевказаними квартирами при визнанні за кожним права власності на 1/2 ідеальної частки цих квартир внаслідок зазначених вище обставин, факт мешкання спільних неповнолітніх дітей саме з позивачем у квартирі АДРЕСА_1 , яка має три окремі кімнати, на відміну від квартири АДРЕСА_2 , в якій мешкає відповідач і яка має лише одну кімнату, суд дійшов правильного висновку про визнання в порядку поділу спільного майна сторін права особистої власності за позивачкою на квартиру АДРЕСА_1 , а за відповідачем права особистої власності на квартиру АДРЕСА_2 , зі стягненням з відповідача на користь позивачки грошової компенсації в розмірі 359 749,50 гривень, яка обліковується наступним чином: 1 524 664,5 грн. - 400 000,00 грн. - 764 915,00 грн. = 359 749,5 грн. З яких: 1 524 664,5 грн. - (1/2 частка вартості майна подружжя); 400 000,00 грн. - (вартість автомобіля, проданого позивачем без згоди відповідача); 764 915,00 грн. - (вартість квартири АДРЕСА_1 ).

Вищенаведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про те, що суд дійшов хибного висновку, що вартість спільного майна подружжя становить 3 049 329,00 грн.; що визначення вартості спільного майна здійснено судом на припущеннях; що існує єдиний можливий спосіб поділу нерухомого майна з дотриманням правила рівності часток подружжя у спільному майні - це визнання за кожним із них права власності на 1/2 частку в кожному з об`єктів; що при вирішенні питання щодо компенсації різниці у вартості рухомого майна цілком можливо спиратися на відомості сервісного центру МВС, в якому укладалися договори на відчуження автомобілів.

Доводи апеляційної скарги також не містять посилання на неможливість поділу майна подружжя в спосіб, визначений судом першої інстанції. Жоден із подружжя з урахуванням проведеного судом поділу нерухомого майна (двох квартир) не позбавлений його, майно зберегло цільове призначення.

Визначаючи розмір компенсації вартості часток автомобілів, суд першої інстанції вірно керувався тим, що при реалізації відповідачем автомобілів їх ціна визначалася за згодою сторін, яка може не відповідати їх дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобілів може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати їх дійсну вартість.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливістю встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає саме ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Відтак, висновок суду про те, що при поділі майна слід врахувати вартість автомобілів згідно наданої позивачем ринкової оцінки є правильний. Також вірним є висновок суду першої інстанції про те, що при визначенні суми грошової компенсації, яку мають сплатити сторони одна одній за результатами розподілу спільного майна між ними, слід врахувати взаємозалік сум, що присуджені кожній зі сторін.

За своїм змістом решта доводів апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Войтовича Євгена Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 04 серпня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко