Провадження № 2/359/670/2025
Справа № 359/9581/25
01 серпня 2025 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді Яковлєвої Л.В.,
при секретарі Коваленко А.О.,
розглянувши y відкритому судовому засіданні в м. Борисполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області, виконавчий комітет Бориспільської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення
04 вересня 2024 року представник позивача адвокат Кохан О.М. звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, яким просить суд : визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими що втратили право на користування житловим приміщенням - домоволодінням АДРЕСА_1 . Виселити ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , з домоволодіння АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач ОСОБА_1 є власником домоволодіння яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В даному домоволодінні зареєстровані : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідачі переїхали до Бориспільського району з Кіровоградської області, де відповідача ОСОБА_2 є своє житло. На прохання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 позивач дозволила зареєструватись відповідачам у її домоволодінні. Наразі син позивача ОСОБА_4 проходить службу у Збройних силах України та практично за місцем реєстрації не проживає. Проживання позивача з відповідачем ОСОБА_3 є неможливим, у зв`язку з неодноразовими проявами домашнього насильства ОСОБА_3 до власниці житла, а також інші порушення правил та умов спільного проживання, які виражаються в погрозах та приниженнях. Добровільно знятись з реєстрації та виселитись ОСОБА_3 не бажає, натомість постійно погрожує фізичною розправою. У зв`язку з цим, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 16 вересня 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встанов-лено строки для вчинення процесуальних дій.
Ухвалою суду від 13 травня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті з викликом і повідомленням сторін.
Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання сторони до суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Разом з тим, представник позивача подав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримав і просив задовольнити, а розгляд справи просив здійснити у його та позивача відсутність.
Представника третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області Погребняк А.Ю. до суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, при вирішенні рішення покладається на думку суду.
Від представника третьої особи виконавчого комітету Бориспільської міської ради Рожкової Ж.Р. до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника Бориспільської міської ради, при вирішенні справи просила прийняти законне та обґрунтоване рішення за наявними документами в матеріалах справи.
Відповідач своїми процесуальними правами не скористався, відзиву на позов, пояснень, клопотань чи заяв на адресу суду не направила.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно вимог ст. 223, 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи не заперечує і позивач.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення.
За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.
Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, прийшов наступного висновку.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Наведене підтверджується копією рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2015 року та копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 46050768 від 21 жовтня 2015 року (а.с. 9-10).
В даному будинку зареєстровані : позивач ОСОБА_1 , її син ОСОБА_4 , відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою листом «Про зареєстрованих осіб» виданим 20 серпня 2024 року начальником відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету бориспільської міської ради Київської області за № 20-09-1425 (а.с. 11).
З постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2024 року вбачається, що ОСОБА_2 було визнано винною у вчинені адміністративного право-порушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Вказана постанова суду набрала законної сили 20 вересня 2024 року (а.с. 39).
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За змістом вказаної постанови, 30 липня 2024 року о 18 год. 30 хв. по АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 вчинила відносно своєї свекрухи ОСОБА_1 домашнє насильство, тобто умисно вчинила дії психологічного характеру, а саме виказувала в її бік образи та погрожувала фізичною розправою, внаслідок чого могла бути завдана шкода психологічному здоров`ю потерпілої (а.с. 39).
ОСОБА_5 , яка ознайомлена зі ст. 384, 385 КК України, надала письмові пояснення як свідок у справі та повідомила наступне. Поруч з нею по сусідству за адресою: АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_1 , яку вона знає дуже давно та знає її дітей. Близько двох років тому син ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , одружився на ОСОБА_2 , яка стала з ними проживати. У ОСОБА_8 , є онука - ОСОБА_9 , якою вона опікується, так як її батько (син ОСОБА_8 ) помер, а матір скоїла самогубство. Спочатку, як ОСОБА_2 переїхала проживати в с. Рогозів до ОСОБА_1 , то взаємовідносини були нормальні, також вона нормально спілкувалась з сусідами. Але близько року тому обстановка в родині ОСОБА_1 значно погіршилась, постійно виникають конфлікти та сварки. Вказане почалось після того, як ОСОБА_1 дозволила ОСОБА_2 та її онуці ОСОБА_10 зареєструватись в її домоволодінні. Вже протягом тривалого часу на подвір?ї домоволодіння ОСОБА_1 , свідок чує як ОСОБА_2 провокує сварки, а також як вона кричить та лається на адресу ОСОБА_1 , висловлюється нецензурною лайкою, погрожує фізичною розправою на кшталт «я тебе спалю», «я тебе в психушку відправлю» та багато іншого. На адресу ОСОБА_1 , протягом останнього часу почала приїздити поліція, оскільки вона не маючи змоги чинити опір насильству, вимушена викликати правоохоронні органи. ОСОБА_5 також повідомила, що ОСОБА_2 вже притягувалась за домашнє насильство, а також робились приписи працівниками поліції щодо заборони вчиняти насильство щодо ОСОБА_1 , однак це не мало позитивних наслідків. ОСОБА_2 свариться та провокує сварки з сусідами, вона вважає себе господаркою домоволодіння та взагалі не рахується з власницею - ОСОБА_11 . ОСОБА_12 - ОСОБА_9 , дівчина якій на даний час 12 років, яка також негативно ставиться до сусідів та ніколи не вітається. Зі слів ОСОБА_1 свідку відомо, що онука ОСОБА_2 - ОСОБА_9 , якій 12 років, дуже негативно налаштована щодо позивача, постійно грубить та на зауваження відповідає «відстань, пішла ти та інше». Нещодавно ОСОБА_2 , завела на подвір`ї велику собаку, якої боїться навіть сама ОСОБА_1 , але зробити нічого не може та іноді навіть боїться виходити на власне подвір`я. Зі слів ОСОБА_1 , їй відомо що вона дуже бажає зняти з реєстрації ОСОБА_2 та її онуку, та щоб вони виселились, оскільки спільне проживання через постійний тиск та приниження зі сторони ОСОБА_2 неможливе.
Відповідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ч. 1. ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно ч. 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнен-ня до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності.
Доказами, відповідно ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Ці дані, зокрема, встановлюються показами свідків.
Судом встановлено, що позивач зверталася до поліції з приводу протиправної поведінки ОСОБА_2 , що підтверджується постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2024 року.
Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.
Відповідно п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природ-них і невід`ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканність, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Відповідно ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які про-живають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використо-вують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Отже, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи поперед-ження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністратив-ними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.
При вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутріш-ніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Тобто, закон встановлює конкретні умови виселення таких осіб. Водночас, протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші у квартирах і на подвір`ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню у квартирі або житловому будинку.
У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.
Систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. Суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є без результат-ними.
При розгляді позову про виселення, обґрунтованого неодноразовими випадками вчинення щодо позивача домашнього насильства, що стало наслідком притягнення відповідача до відповідальності (адміністративної, кримінальної, застосування обмежувального припису), судам слід давати ретельну та об`єктивну оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів сторін.
Судом встановлено, що позивач зверталась до правоохоронних органів з приводу неправомір-ної поведінки відповідача, за наслідками розгляду яких відповідач притягувалась до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства.
Свідок ОСОБА_5 підтвердила цей факт, а також повідомила про неодноразовість вчинення ОСОБА_13 по відношенню до позивача дій, за яких остання зазнає утисків від відповідача у власному ж домоволодінні, боїться за своє життя, не може вільно пересуватись подвір`ям через великого собаку ОСОБА_13 , яка з думкою власниці будинку не рахується та погрожує їй розправою.
Досліджені судом докази свідчать про систематичне порушення правил співжиття відповідачем та не результативність застосованих стосовно неї заходів впливу.
Зважаючи на вказане, суд приходить переконання, що вимоги ОСОБА_1 про виселення з будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення є обґрунто-ваними, пропорційними переслідуваній меті та підлягають задоволенню.
В частині визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням вимоги позову задоволенню не підлягають, оскільки поняття втрата користування жилим приміщенням регулюється ст. 405 ЦК України, ст. 107 ЖК України і застосовується до осіб, які добровільно залишили житлове приміщення і не проживають в ньому тривалий час та за своєю правовою природою виселення і втрата користування жилим приміщенням є взаємовиключними підставами.
Відповідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені, документально підтверджені судові витрати.
Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду з даним позовом позивач сплатила судовий збір в розмірі 2422 грн. 40 коп. за дві вимоги немайнового характеру. Наведене підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 1-118К від 04 вересня 2024 року (а.с. 6).
Враховуючи часткове задоволення позову, на підставі ст. 133, 141 ЦПК України, судові витрати пропорційно до задоволених вимог в сумі 1 211,20 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача.
На підставі наведеного та керуючись ст. 4, 12, 13, 81, 82, 133, 141, 263 - 265, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 9, 71, 72 Житловий кодекс Української РСР, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», ст. 47, 48 Конституції України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області, виконавчий комітет Бориспільської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення задовольнити частково.
Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , з домоволодіння АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок.
В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Інформація про позивача : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий Бориспільським МРВ ГУ МВС України в Київській області 09 липня 1999 року.
Інформація про відповідача 1: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації : АДРЕСА_1 , відомості про РНОКПП відсутні, паспортні дані - відсутні.
Інформація про відповідача 2: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації : АДРЕСА_1 , відомості про РНОКПП відсутні, паспортні дані - відсутні.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст заочного рішення суду виготовлено 01 серпня 2025 року

Суддя Л.В. Яковлєва