Справа № 462/1893/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

24 липня 2025 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Боровкова Д.О.

при секретарі Свищо В.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові у загальному позовному проваджені цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

Позивач звернулася до суду із позовом, в якому просить визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 . Свої вимоги мотивує тим, що 20.01.1948 року її мати ОСОБА_4 отримала ордер на квартиру АДРЕСА_1 ) виданий головою Виконкому Залізничної Райради депутатів трудящих та була основним квартиронаймачем зазначеної квартири. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 16.06.1999 року. Квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 24,00 кв.м., на даний час є неприватизована, перебуває у комунальній власності та відноситься до державного житлового фонду. У квартирі зареєстрована вона, та її син ОСОБА_3 . Її брати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням за вказаною адресою, на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12.09.2023 року у справі № 462/5074/23. Її син ОСОБА_3 у квартирі не проживає протягом тривалого часу, а проживає на території Республіки Чехія. Відповідач не приймає участі в матеріальних витратах по утриманню житла та оплаті за комунальні послуги. У зв`язку із формальною реєстрацією місця проживання відповідача у неї виникла проблема зі сплатою надмірних комунальних послуг, а також неможливістю приватизувати зазначену квартиру, що порушує її право на вільне розпорядження і користування майном. В зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, дав пояснення аналогічні вищенаведеному, додатково пояснивши, що відповідач не проживає у квартирі понад сім років, просить позов задовольнити.

Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи без участі відповідача, який відзиву суду не подав, до суду не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час і місце судового засідання, проте наявних у справі доказів достатньо для ухвалення рішення, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

11.04.2025 року ухвалою суду у справі було відкрито загальне позовне провадження.

12.06.2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Заслухавши пояснення представника позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 24,0 кв.м., відноситься до державного житлового фонду. В зазначеній квартирі зареєстровано двоє осіб, а саме: позивач ОСОБА_2 та її син- відповідач ОСОБА_3 /а.с.8,9,10/.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12.09.2023 року у справі № 462/5074/23 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_3 , Львівська міська рада про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задоволено та визнано ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 /а.с.16-17/.

З акту ЛКП «Левандівка» від 24.03.2025 року убачається, що відповідач ОСОБА_3 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 /а.с.28, зворот/.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що вона є подругою позивача близько 20 років, та вони разом працювали. Відповідач вісім років назад залишив квартиру, а сім років назад виїхав за кордон та проживає постійно за кордоном.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців, а саме з 2017 року.

Порядок користування жилими приміщеннями у будинках державного та громадського житлового фонду регулюють положення статей 71, 72 ЖК Української РСР.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності, вважає позов підставним та таким, що підлягає до задоволенню, оскільки відповідач добровільно, з власної ініціативи залишив спірне житлове приміщення у 2017 році та майже вісім років жодного разу не намагався повернутись до нього.

На підставі вимог статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору в розмірі 1211,20 грн. слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 81,89,141,263-265, 280-284 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1211 гривень 20 коп. судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Львівського апеляційного суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ; РНОКП: НОМЕР_2 ).

Відповідач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ; РНОКП: НОМЕР_3 ).

Повний текст рішення суду складений 04 серпня 2025 року.

Суддя:

Оригінал рішення.