У Х В А Л А

30 липня 2025 р.м.Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі головуючої судді Медяної Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравчук Ю.Ю.,

прокурора Вінницької окружної прокуратури Онищук О.А.,

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Браславця Я.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника керівника Вінницької окружної прокуратури Паращука Бориса, який діє в інтересах держави в особі Вінницької міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення,

в с т а н о в и в:

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває дана справа.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Браславець Я.Ю. подав клопотання про залишення позовної заяви без руху. Клопотання мотивоване тим, що 09.04.2025 набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» від 12.03.2025 (далі Закон №4292-IX). Вказаний закон має зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або місцевого самоврядування добросовісному набувачу вартості нерухомого майна, оцінка якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинному на дату подання позовної заяви у справах, в яких судом не ухвалено рішення про витребування майна від добросовісного набувача. З огляду на викладене, існує необхідність залишення позовної заяви без руху задля зобов`язання позивача внести на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірних земельних ділянок.

Прокурор Вінницької окружної прокуратури Онищук О.А. та подала письмові заперечення на дане клопотання, в яких зазначила про відсутність процесуальних норм щодо внесення суми компенсації на депозитний рахунок суду у зв`язку з прийняттям Закону №4292-IX. Крім цього, на даний час відсутній механізм реалізації норм Закону №4292-IX. Також прокурор зазначає, що положення вказаного закону застосовуються лише щодо добросовісних набувачів, а ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем спірного майна. З огляду на викладене, позовна заява не підлягає залишенню без руху.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Браславець Я.Ю. клопотання підтримав, просив задовольнити та залишити позовну заяву без руху.

Прокурор Вінницької окружної прокуратури Онищук О.А. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення даного клопотання з підстав, викладених в письмових запереченнях.

Представник Вінницької міської ради Сінкевич Л.О. в судове засідання не з`явилась, проте надала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись завчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч.11 ст.187 ЦПК України, суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Водночас, суд звертає увагу на наступне.

За загальним правилом під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Звертаючись до суду з цим позовом прокурор просив, з посиланням, зокрема на приписи статті 391 ЦК України усунути перешкоди Вінницькій міській територіальній громаді у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками з кадастровими номерами: :01:004:0176 площею 0,0741 га; :01:004:0177, площею 0,1 га; :01:004:0178, площею 0,0962 га; :01:004:0179, площею 0,0924 га; :01:004:0180, площею 0,0888 га; :01:004:0181, площею 0,0853 га; :02:070:0097, площею 0,0795 га; :02:070:0098, площею 0,0817 га; :02:070:0099, площею 0,0844 га; :02:070:0100, площею 0,0876 га; :02:070:0101, площею 0,0819 га, та зобов`язання відповідача повернути їх Вінницькій міській територіальній громаді в особі Вінницької міської ради (предмет позову).

Як на підставу позову прокурор покликався на те, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, а тому не може перебувати в приватній власності фізичних осіб в силу закону (частини четвертої статті 83, статті 89 Водного кодексу України, статті 61 Земельного кодексу України).

Право визначення предмету і підстав позову належить виключно позивачу (частина перша статті 13, пункти 4, 5 частини третьої статті 1175 ЦПК України).

Сфери застосування віндикаційних та негаторних позовів відомі: віндикаційний позов застосовується для витребування речі законним власником від її фактичного, але незаконного володільця, а негаторний для усунення порушень права власності, які перешкоджають використанню майна її законним власником, але не позбавляють його володіння цим майном.

Тобто правовою підставою подання віндикаційного позову є статті 387, 388 ЦК України, а негаторного стаття 391 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду в основу розмежування віндикаційних і негаторних позовів стосовно земель водного фонду запропонувала такий підхід: оскільки перехід права власності на землі водного фонду до громадян та юридичних осіб не допускається, крім випадків, передбачених Земельним кодексом України, то зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України має розглядатися як не пов`язане з позбавленням права володіння держави чи відповідної територіальної громади (пункти 70, 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452 цс 18).

Стаття 391 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позовної заяви, визначала, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Законом № 4292-IX цю статтю доповнено частиною другою такого змісту: «Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та / або розпоряджання, та / або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу».

Тобто спори щодо володіннята /або розпоряджання,та /або користуваннямайном відповідниморганом державноївлади абоорганом місцевогосамоврядування, якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, мають вирішуватися за правилами віндикації, передбачивши у пункті 2 прикінцевих і перехідних положень Закону № 4292-IX його зворотню дію у часі до тих правовідносин, щодо яких на момент набрання ним чинності не було ухвалено судового рішення.

Отже цей Закон з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства саме на позивача покладає обов`язок у справах про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою водного фонду, право власності на яку внаслідок прийняття відповідних рішень органу державної влади чи місцевого самоврядування, спрямованих на відчуження земельної ділянки у приватну власність, у яких до 09 квітня 2025 року не ухвалено рішення суду, змінити предмет позову з усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою на її витребування із застосуванням відповідних наслідків такої зміни, зокрема й подання документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.

Про це ж свідчить і зміст абзацу 2 частини четвертої статті 177 ЦПК України, доповненого Законом № 4292-IX, згідно з яким уразі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.

Тобто вимога про додання до позову документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, стосується виключно віндикаційного позову, поданого на підставі статті 388 ЦК України.

Якщо ж позивач, зокрема прокурор, який діє в інтересах держави в особі відповідного органу місцевого самоврядування, наполягає на продовженні розгляду саме негаторного позову, посилаючись при цьому на умисні дії відповідача, який знав чи за обставин справи не міг не знати про те, що земельна ділянка, право власності на яку за ним зареєстроване, в силу закону не може перебувати у його власності, то суд не має підстав самостійно визначати предмет позову у зв`язку зі зміною законодавства та, відповідно, вимагати приведення позовної заяви, поданої 06.05.2024, до вимог процесуального закону, які набрали чинності 09 квітня 2025 року.

При цьому суд звертає увагу на те, що відмова позивача від зміни предмету позову у зв`язку зі зміною законодавчого регулювання відповідних правовідносин, що призвело до неефективності раніше обраного способу захисту, може бути підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц), а не залишення позовної заяви без руху, як такої, що подана без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу і, відповідно, подальшого залишення її без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 175, 177, 187 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Браславця Яна Юрійовича про залишення позовної заяви заступника керівника Вінницької окружної прокуратури Паращука Бориса, який діє в інтересах держави в особі Вінницької міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення без руху - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя