Справа № 215/5158/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2025 року Тернівський районний суд м.Кривого Рогу Дніпропетровської області

у складі:

головуючого, судді - Коноваленко М.І.;

при секретарі - Коломійчук К.Ю.,

представник відповідача Григоріва О.Ю. (власними технічними засобами),

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі №7 в порядку спрощеного позовного провадження, в режимі відеоконференції власними технічними засобами з представником відповідача, справу за позовною заявою ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частки матеріальної допомоги на оздоровлення,

В С Т А Н О В И В:

13.08.2025 позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з вищезгаданим позовом, в якому просить стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на свою користь 9503,02грн. недоплаченої частки заробітної плати.

В обґрунтування позову зазначив, що працює на підприємстві відповідача «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді машиніста локомотива. З 2017 по 2021 роки включно йому надавалися щорічні відпустки та надавалася матеріальна допомога на оздоровлення, яка нарахована з порушенням п.3.1.14 Колективного договору. Оскільки п.3.1.14 Колективного договору встановлено розмір матеріальної допомоги - не менше мінімальної заробітної платні по Україні на момент виплати допомоги, а матеріальна допомога станом на 02.01.2024 року не виплачена у повному обсязі, тому з урахуванням мінімальної заробітної платні по Україні просить стягнути з відповідача на його користь недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2017 рік в розмірі 1071,52грн., за 2018 рік 1520,50грн., за 2019 рік в розмірі 1771,75грн., за 2020 рік в розмірі 1976,75грн., за 2021 рік в розмірі 3162,50грн., а всього 9503,02грн.

Провадження у даній справі відкрито ухвалою судді Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.09.2025 року, в якій зазначено, що розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження.

27.09.2025 на адресу суду надійшло клопотання від представника відповідача про зупинення розгляду справи разом з відзивом на позовну заяву.

У відзиві представник відповідача заперечував проти позову, просив у задоволенні позову відмовити, оскільки даний спір є колективним трудовим спором і не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Відповідно до п.п.3, 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII від 06.12.2016 року встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, передбачених колективним договором усіх рівнів. Зокрема, у пункті 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-УІІІ від 06.12.2016 року зазначено: «установити, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Закон застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести норми у відповідність з цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб». У відповідності до вищезазначеного спільною вказівкою голови правління «Укрзалізниця», члена Правління та голови Профспілки залізничних транспортних будівельників України від 29.03.2017 року №Ц/6-25/713-17 та спільною постановою відповідача та первинної профспілкової організації №ВЧДЕ 2/635 від 14.04.2017 року постановлено застосовувати з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної платі, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Отже, зазначений Колективний договір в частині виплати матеріальної допомоги у розмірі не менше мінімальної заробітної плати є недійсним, оскільки прямо суперечить положенням п.п.3, 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Щодо недійсності умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України - Велика Палата Верховного Суду України дійшла висновку, що з прийняттям Закону №1774-VIII в Україні було змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата. Аналіз такого правового регулювання дає підстави зробити висновок про те, що законодавець заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати, про що зазначено у Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 04.11.2020 року у справі №200/9195/19-а. Також посилається на пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду, передбаченого статтею 233 КЗпП, оскільки недоплата, на яку посилається позивач, відбулась у 2017 2021 роках, а з даним позовом позивач звернувся лише у серпні 2023 року. Крім того, вказував, що стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у розмірі 2500 грн. є неспівмірним із складністю справи.

Ухвалою суд від 08.11.2024 провадження по данній справі було зупинено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25.07.2025 вищевказану ухвалу суду було скасовано.

19.03.2025 ухвалою суду було поновлено провадження у цій справі.

Інші процесуальні дії не вчинялись.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутності.

Представник відповідача Григоріва О.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги не визнає з підстав та доводів викладених у відзиві на позов, просить відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

Вислухавши доводи представника відповідача, дослідивши письмові докази за правилами спрощеного позовного провадження, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 працює на підприємстві відповідача «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді машиніста електровоза (а.с.7 зв.ст.).

Відповідно наданих суду розрахункових листів позивачу була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення: у 2017 рік у розмірі 1071,52грн., за 2018 рік у розмірі 1520,50грн., за 2019 рік у розмірі 1771,75грн., за 2020 рік у розмірі 1976,75грн., за 2021 рік у розмірі 3162,50грн. (а.с. 12-16).

Пунктом 3.1.15 Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом Криворізької дирекції залізничних перевезень на 2014-2015 роки, встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадку поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з положенням за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40 % тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Згідно з п.1.4 вказаного Колективного договору необхідні зміни, доповнення до колективного договору можуть вноситися за взаємною згодою сторін, при цьому вони не повинні погіршувати умови праці, трудові та соціально-економічні інтереси працівників, які встановлено чинним законодавством та колективним договором і затверджуються на спільному засіданні адміністрації і профспілкового комітету, а всі інші на конференції трудового коллективу.

Строк дії Колективного трудового договору було продовжено поетапно, в тому числі на 2021 рік.

Згідно спільної постанови Криворізької профспілкової організації та Керівництвом Криворізької дирекції залізничних перевезень від 31.03.2017 №П 5 8г/а застосовано з 01.04.2017 у діючому колективному договорі замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом».

Спільною постановою Криворізької профспілкової організації та Керівництвом Криворізької дирекції залізничних перевезень від 10.06.2021 №П 5 85г внесено зміни до колективного договору, а саме пункт 3.1.14 колективного договору викладено в новій редакції:

«При наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік згідно з положенням, за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 % тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року.

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідност.10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст.13 КЗпП України та ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно зі ст.18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до ч. 2 ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Як вбачається із матеріалів справи, пунктом 3.1.14 Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом Криворізької дирекції залізничних перевезень на 2015 роки, дію якого пролонговано поетапно, в тому числі на 2021 рік, встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадку поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з положенням за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40 % тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

При цьому, відповідними змінами до колективного договору застосовано з 01.04.2017 замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», а змінами від 15.06.2021 розмір такої допомоги встановлено в розмірі 50 % тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року.

Законом України Про державний бюджет України на 2017 рік прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1600 грн., а отже 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб становило 2000 грн., в той час як розмір мінімальної заробітної плати по Україні був встановлений на рівні 3200 грн.

Законом України Про державний бюджет України на 2018 рік прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1860 грн., а отже 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб становило 2325 грн., в той час як розмір мінімальної заробітної плати по Україні був встановлений на рівні 3723 грн.

Законом України Про державний бюджет України на 2019 рік прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1921 грн., а отже 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб становило 2401,25 грн., в той час як розмір мінімальної заробітної плати по Україні був встановлений на рівні 4173 грн.

Законом України Про державний бюджет України на 2020 рік прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 2102 грн., а отже 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб становило 2627,50 грн., в той час як розмір мінімальної заробітної плати по Україні був встановлений на рівні 4723 грн.

Законом України Про державний бюджет України на 2021 рік прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 2270 грн., а отже 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб становило 2837,50 грн., в той час як розмір мінімальної заробітної плати по Україні був встановлений на рівні 6000 грн.

Відповідно, у 2021 році два прожиткові мінімуми для працездатних осіб становили 4540 грн. при мінімальній заробітній платі 6000 грн.

Згідно з п.1.4 Колективного договору, необхідні зміни, доповнення до колективного договору можуть вноситися за взаємною згодою сторін, при цьому вони не повинні погіршувати умови праці, трудові та соціально-економічні інтереси працівників, які встановлено чинним законодавством та колективним договором.

Отже, внесені відповідні зміни до колективного договору про застосовування з 01.04.2017 року розрахункової величини «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» для визначення спірної виплати та в подальшому визначення розміру такої виплати на рівні 50 % тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року замість величини не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, призвела до погіршення становища працівників порівняно із законодавством.

Також, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці.

Крім того, судом не приймаються доводи відповідача про те, що пунктом 3 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст.9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Ст.9 КЗпП України не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Проаналізувавши у сукупності положення ст.ст. 22, 58 Конституції України, ст.9 КЗпП України, суд дійшов висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотної сили.

Закон України Про внесення змін до законодавчих актів України погіршив становище позивача та інших працівників підприємства щодо розміру матеріальної допомоги, звузив її право на матеріальну допомогу, а тому не має зворотної сили та не може бути застосований при визначенні розміру цієї допомоги.

Суд також вважає, що прийняття Закону України Про внесення змін до законодавчих актів України№ 1774-УІІІ від 06.12.2016 року не створює юридичних наслідків та перешкод для застосування п.3.1.14 Колективного договору в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається виключно Колективним договором.

Посилання представника відповідача у відзиву на позовну заяву на правові висновки, викладені у Постанові Пешої судової Палати Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 501/4788/21, судом не приймаються, так як рішення не стосуються правовідносин у даному провадженні, а стосуються інших правовідносин.

Таким чином, під час розрахунку та виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення підлягають застосуванню вимоги п.3.1.14 Колективного договору, згідно якого матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, яку обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Стосовно доводів представника відповідача про те, що матеріальна допомога на оздоровлення за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою та не входить до структури заробітної плати, суд зауважує, що згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить:

- основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

- додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій,

- інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що матеріальна допомога входить до структури заробітної плати, що є в тому числі підставою для звільнення від сплати судового збору.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 760/14696/16-ц (провадження № 61-2793св18) та 10 лютого 2021 року у справі № 143/179/19 (провадження № 61-4851св20).

Щодо заявленого клопотання представником відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Відтак відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Тобто до 19.07.2022 звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати не було обмежено строками.

Позивач із цим позовом звернувся 13.08.2024.

Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2022 (далі - Закон №2352-ІХ), назву та частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у новій редакції.

Так, частиною першою статті 233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ) встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Частиною другою статті 233 КЗпП України передбачено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, починаючи з 19.07.2022 у КЗпП України відсутня норма, яка передбачає право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці без обмеження будь-яким строком.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до пункту 1 Розділу Прикінцеві положення Кодексу законів про працю України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно пункту першого постанови КМ України №1236 від 09.12.2020 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 30 червня 2023 р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 р. № 392 Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 р. № 641 Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029).

15 березня 2022 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (№ 2120-IX), відповідно до якого прикінцеві та перехідні положення ЦК України були доповнені пунктом 19. Згідно з останнім, у період дії в Україні воєнного стану, позовна давність, визначена у ст. 257259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії. А продовження строків у свою чергу, свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні.

Враховуючи, що право позивача на звернення до суду з даним позовом до 19.07.2022 не обуло обмежено будь-яким строком, після цієї дати був встановлений тримісячний строк звернення до суду, який на період карантину та під час дії воєнного стану продовжується, а позивач звернувся в суд з даним позовом 13.08.2025 в період дії воєнного стану в Україні, тому строки звернення до суду ним порушені не були. Таким чином, твердження представника відповідача про пропуск цього строку є необґрунтованим, а заявлене ним клопотання про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає.

Перевіривши наведені позивачем розрахунки, суд погоджується з ними повністю і вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню недоплачена сума матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 9503,02 грн., яка складається з недоплаченої допомоги у 2017 рік у розмірі 1071,52грн., за 2018 рік у розмірі 1520,50грн., за 2019 рік у розмірі 1771,75грн., за 2020 рік у розмірі 1976,75грн., за 2021 рік у розмірі 3162,50грн..

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з урахуванням результатів розгляду справи, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позову в розмірі 1211,20 грн., оскільки позивач при зверненні до суду був звільнений від його сплати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.9, 10, 13, 18, 97 КЗпП України, ст.ст.12, 13, 81, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частки заробітної плати задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ) недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за період 2017 2021 років у розмірі 9503,02 (девять тисяч п`ятсот три) гривни 02 коп...

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повний текст рішення виготовлено 08.08.2025.

Суддя: