Справа № 466/6701/24
Провадження № 2/466/480/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2025 року м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючої судді Білінської Г.Б.

секретаря судового засідання Кліндухової Д.А., Пилипців О.І., Ханас С.О.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , в інтересах якого звертається представник ОСОБА_1 до ТзОВ «2Х2 Фінанс» про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

у с т а н о в и в

Позивач ОСОБА_3 звернувся з позовом до Шевченківського районного суду м.Львова з позовом до ТзОВ «2Х2 Фінанс» про витребування майна - квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10, з чужого незаконного володіння товариства з обмеженою відповідальністю «2Х2 Фінанс» в користь позивача.

В обгрунтування вимог покликається на те, що згідно Свідоцтва про право власності на квартиру від 22 квітня 2005 року, ОСОБА_4 (батьку позивача) належала на праві приватної власності квартира за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно Свідоцтва про смерть ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території Республіки Польща.

За життя ОСОБА_3 26 червня 2008 року було укладено Іпотечний договір № 69-0211005/Zфквіп-08 (надалі- іпотечний договір) між ТзОВ «Український промисловий банк», . Згідно п.1.1. Іпотечного договору іпотека забезпечувала вимоги Іпотекодержателя за: кредитним договором № 69-0211005/ФКВ-08 від 26.06.2008 року, за яким позичальником є ОСОБА_3 ; кредитним договором № 70-0211005/ФК-08 від 26.06.2008 року, за яким позичальником є ОСОБА_3 .

Згідно п.1.2. Іпотечного договору, предметом іпотеки вказано квартира за адресою АДРЕСА_2 , власником якої був ОСОБА_3 - батько позивача.

Після його смерті згідно витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 28.02.2012 р. заведена спадкова справа у реєстрі № 52477342. 11.06.2024 року листом Третьої Львівської державної нотаріальної контори позивача повідомлено, що спадкове майно, а саме квартира за адресою АДРЕСА_2 зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем ТзОВ «2х2 Фінанс» на підставі договору купівлі-продажу ( серія та номер 123 від 04.06.2021р.).

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України .

Позивач посилається на те, що за весь час, від укладення іпотечного договору (26.06.2008р.) і до дня смерті іпотекодавця (15.01.2012 року) позивач як єдиний спадкоємець до дня подання позову не отримував від Іпотекодержателя (банку) повідомлень щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

На думку позивача, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. Добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, повинна пересвідчуватися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном.

Для посвідчення такого договору іпотекодержатель зобов`язаний за тридцять днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти такий договір. Іпотекодержатель має документально підтвердити нотаріусу, що він повідомив осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивач зазначає, що спірне нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, вибуло від позивача як власника (спадкоємця власника) не з його на те волі, не правомірно, оскільки іпотекодержатель не повідомив іпотекодавця та позичальника відповідно до вимог ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», письмову вимогу про усунення порушення не надсилав.

Позивач зазначає, що задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Вимога іпотекодавця про визнання недійсним договору купівлі-продажу його нерухомості, укладеного в порядку ст. 38, є неналежним та неефективним способом захисту. Між позивачем і покупцем відсутні зобов`язально-правові (договірні) відносини, тому, на думку позивача, ефективним захистом прав позивача може бути виключно віндикація.

Представником відповідача до суду надісланий відзив, у якому відповідач позовні вимоги заперечив з підстав, наведених у відзиві. Просить у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні представник позивача позов підтимав, з підстав, зазначених в ньому.

Представник відповідача заперечив щодо задоволення позову, просив відмовити в його задоволенні.

У судовому засіданні 29.07.2025 суд перейшов до стадії проголошення рішення та оголосив, що проголошення рішення відбудеться 11.08.2025 о 09:30 год.

Судом встановлено, що 26 червня 2008 року було укладено Іпотечний договір №69-0211005/Zфквіп-08 між ТзОВ Український промисловий банк, . Відповідно до п1.1. Іпотечного договору іпотека забезпечувала вимоги Іпотекодержателя за: кредитним договором №69-0211005/ФКВ-08 від 26.06.2008 року, за яким позичальником є ОСОБА_3 ; кредитним договором №70-0211005/ФК-08 від 26.06.2008 року, за яким позичальником є ОСОБА_3 .

Згідно п.1.2. Іпотечного договору, предметом іпотеки вказана квартира за адресою АДРЕСА_2 , власником якої був ОСОБА_3 - батько позивача, що стверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7386291 від 31.05.2005 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 28.09.2009 року солідарно стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором в розмірі 533453,12 грн. та звернено стягнення на майно, що належало ОСОБА_4 - квартиру АДРЕСА_1 .

30.06.2010 р. між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрпромбанк» укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов`язань.

02.09.2020 р. між ТзОВ «Діджи Фінанс» та ПАТ «Дельта банк» укладено Договір про відступлення права вимоги.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 26.05.2021 року замінено вибулого стягувача ПАТ «Комерційний банк «Дельта Банк» на правонаступника ТзОВ «Діджи Фінанс» у виконавчих провадженнях з виконання рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 28.09.2009 р. про солідарне стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на майно - спірну квартиру.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території Республіки Польща, що стверджено Свідоцтвом про смерть.

Згідно витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 28.02.2012 р. заведена спадкова справа у реєстрі № 52477342 за заявою ОСОБА_3 про прийняття спадщини після смерті його батька ОСОБА_4 .

11.06.2024 року листом Третьої Львівської державної нотаріальної контори позивача повідомлено, про те, що спадкове майно, а саме квартира за адресою АДРЕСА_2 , зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ТзОВ «2х2 Фінанс» на підставі договору купівлі-продажу ( серія та номер 123 від 04.06.2021р.).

Власником предмету іпотеки (спірної квартири) був ОСОБА_4 - батько позивача (за договором іпотеки - Іпотекодавець), спадкодавець, а позичальником є ОСОБА_3 за кредитними договорами.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18)).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18)). Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами (стаття 190 ЦК України).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21) .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) зазначено, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку,

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що, найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 , від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 , від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 . Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

За відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 , від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 .

Вирішуючи питання про витребування спірного майна, суд перевіряє добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно та добросовісно.

Враховуючи підставу та процедуру набуття майна відповідачем, виходячи із змісту договору купівлі-продажу спірного майна, вартість цього майна, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо , суд вважає недоведеними обставини, вказані позивачем щодо недобросовісності відповідача у придбанні спірного майна.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У даній справі суд дійшов висновку, що позивач мав знати про свої та батька ( ОСОБА_3 ) боргові зобов`язання з моменту ухвалення рішення Шевченківським районним судом м.Львова від 28.09.2009 р. та вживати заходів для їх усунення.

Після подачі заяви про прийняття спадщини по смерті батька позивач тривалий час не вирішував питання оформлення права власності на спадкове майно, не цікавився станом спірного майна, існуванням обтяжень на це майно у зв`язку із борговими зобов`язаннями.

До моменту укладення договору купівлі-продажу спірної квартири ТОВ «Діджи Фінанс» направив позивачу вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору в порядку ст.35 ЗУ «Про іпотеку», що ствердженого копією такої вимоги та описом вкладення у цінний лист, який був скерований позивачу. Розділом 4 «Порядок звернення стягнення та реалізації предмета іпотеки» Іпотечного договору врегульовано підстави та порядок (процедуру) звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру), зокрема п.4.2 та п.4.4.2. передбачають надсилання повідомлення від Іпотекодержателя (банку) до Іпотекодавця (власника квартири) та Позичальника (оскільки іпотекодавець та позичальник це різні особи).

За п.4.7. Іпотечного договору визначено, що Іпотекодавець (Позичальник) вправі до дня продажу предмета іпотеки, виконати основне зобов`язання чи прострочену його частину; таке виконання є підставою для припинення реалізації предмета іпотеки (квартири).

Відповідно до п.6.7. Іпотечного договору передбачено, що всі повідомлення між сторонами здійснюються у письмовій формі шляхом направлення рекомендованих листів або телеграм.

Заперечення позивача щодо не отримування такого листа суд не приймає до уваги, оскільки він не довів відповідними письмовими доказами факту невідправлення йому такого листа.

Окрім цього, суд ще раз наголошує, що позивач, будучи усвідомленим про виконання судового рішення про стягнення з нього та батька заборгованості шляхом звернення стягнення на майно, мав би цікавитись статусом такого майна та рухом виконавчого провадження.

Право власності у ТОВ «2Х2 Фінанс» виникло 04.06.2021 року на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 123 від 04.06.2021р., а тому строк позовної давності на звернення до суду за захистом своїх прав у позивача сплив 04.06.2024 року.

Позивач не навів мотивів щодо існування перешкод у дотриманні передбаченого законом строку, а саме чому більше 12 років він станом майна не цікавився, до попереднього чи нового кредитора не звертався щодо врегулювання спору.

Відтак, суд прийшов до переконання, що ТОВ «2Х2 Фінанс» придбало квартиру законним шляхом на підставі договору купівлі-продажу від 04.06.2021 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Договір укладено відповідно до вимог законодавства, що виключає можливість незаконного володіння майном. Позивачем на момент укладення договору не отримано свідоцтво про право на спадщину, таке не було зареєстровано у реєстрі речових прав на нерухоме майно. Під час переходу права власності на вищевказану квартиру за ТОВ «2Х2 Фінанс» жодних арештів та заборон на ній у реєстрі речових прав на нерухоме майно не було. Нотаріусом проведено законну угоду на підставі чинного законодавства України.

Верховний Суд у справі № 761/12631/15-ц (2019 рік) визначив, що добросовісний набувач майна може втратити право власності тільки у випадку, коли існують незаперечні докази того, що на момент придбання майна набувач знав або міг знати про права третіх осіб.

Позивач не надав належних доказів того, що відповідач володіє майном незаконно. Інформаційні довідки, надані позивачем, підтверджують лише факт реєстрації права власності за відповідачем, але не свідчать про незаконність придбання майна.

Верховний Суд у справі № 202/5401/16-ц (2018 рік) підкреслив, що незаконність володіння майном повинна бути доведена позивачем. Якщо позивач не може надати докази незаконності володіння або порушення своїх прав, відповідач має право на відмову у задоволенні позовних вимог.

На момент укладення договору позивач ОСОБА_3 не являвся власником спірної квартири. Верховний Суд України у справі № 522/1029/18 (постанова від 18 грудня 2019 року) підкреслив, що власник може витребувати своє майно з чужого незаконного володіння тільки у випадку, якщо доведе, що його право власності порушено. Це означає, що для задоволення вимоги про витребування майна необхідно надати належні докази наявності права власності та факту його порушення, витребування майна можливе лише за наявності підтвердження незаконності володіння та порушення права власника.

Відтак, оцінюючи обставини справи та надані докази, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

За відсутності підстав для задоволення позову, понесені судові витрати не підлягають до відшкодування.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_3 , в інтересах якого звертається представник ОСОБА_1 до ТзОВ «2Х2 Фінанс» про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя Г. Б. Білінська