Справа № 175/2235/25
Провадження № 2/175/519/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2025 року с. Слобожанське

Дніпровський районний суд Дніпропетровської області

в складі: головуючого судді Бойко О.М.

секретаря судового засідання Кальченко Ю.О.

за участі:

прокурора Бойко Н.К.,

представника відповідача Вороновської Н.К.,

представника відповідача Міссон Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Керівника Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою та визнання недійсним договору купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом Керівника Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою та визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Згідно автоматизованої системи розподілу судових справ між суддями матеріали позовної заяви були розподіленні до провадження судді Бойка О.М.

В позовних вимогах просять суд:

-Усунути перешкоди у здійсненні Новоолександрівською сільською радою Дніпровського району Дніпропетровської області права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду площею 1.9981 га з кадастровим номером :02:013:0010 шляхом визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 15.01.2021 № 4-1036/15-21-СГ.

-Усунути перешкоди у здійсненні Новоолександрівською сільською радою Дніпровського району Дніпропетровської області права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду площею 1.9981 га з кадастровим номером :02:013:0010 шляхом скасування рішення державного реєстратора від 22.01.2021 (індексний номер 56262061) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрації права власності за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на земельну ділянку площею 1.9981 га з кадастровим номером :02:013:0010.

-Усунути перешкоди у здійсненні Новоолександрівською сільською радою Дніпровського району Дніпропетровської області права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду площею 1.9981 га з кадастровим номером :02:013:0010 шляхом скасування рішення державного реєстратора від 01.04.2021 (індексний номер 57431368) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрації права власності за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на земельну ділянку площею 1.9981 га з кадастровим номером :02:013:0010 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214).

-Визнати недійсним договір купівлі-продажу № 3180 земельної ділянки з кадастровим номером :02:013:0010, укладений 01.04.2021 між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), посвідчений рішенням приватного нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. (індексний номер 57431368).

-Усунути перешкоди у здійсненні Новоолександрівською сільською радою Дніпровського району Дніпропетровської області права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду площею 1.9981 га з кадастровим номером :02:013:0010 шляхом її повернення на користь Новоолександрівської об`єднаної територіальної громади в особі Новоолександрівської сільської ради () з незаконного володіння ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Обґрунтовують свої вимоги тим, що Лівобережною окружною прокуратурою міста Дніпра в ході здійснення заходів представницького характеру виявлено порушення природоохоронного законодавства.

Так, в ході моніторингу земельних ділянок в адміністративних межах Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області встановлено, що на території Ботанічного заказника місцевого значення «Балка Зміїна» знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером :02:013:0010 площею 1.9981 га., яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .

Згідно реєстраційної справи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер нерухомого майна 214) на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області № 4-1036/15-21-СГ від 15.01.2021 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» право власності на земельну ділянку набула ОСОБА_2 .

Так, відповідно до зазначеного наказу ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1.9981 га у власність для ведення особистого селянського господарства розташовану на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області. Цим же рішенням, ОСОБА_2 надано у власність земельну ділянку площею 1.9981 га, в тому числі пасовища площею 1.9981 га, кадастровий номер :02:013:0010, із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства.

Згідно рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області Криворучко Т.О. від 22.01.2021, індексний номер 56262061, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вказану вище земельну ділянку.

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.04.2021 № 3180 ОСОБА_2 продала земельну ділянку ОСОБА_1 , про що 01.04.2021 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Щетіловою О.В. внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 57431368.

Таким чином, ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку площею 1.9981 га з кадастровим номером :02:013:0010 для ведення особистого селянського господарства на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області.

Разом з тим, на думку позивача, набуття права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:013:0010 відбулося з порушеннями норм (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) ст. ст. 20, 84, 116, 122, 150, 186-1 Земельного кодексу України, ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» ст. ст. 7, 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин).

Окрім того, зазначена вище земельна ділянка має особливий статус цільового призначення (особливо цінних земель природно-заповідного фонду), а також згідно положень цивільного законодавства відноситься до земель обмеженої оборотоздатності.

А тому Керівник Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області звернувся до суду із відповідним позовом.

Представник ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській обл. надав до суду відзив на позовну заяву в якій зазначив, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими, та такими, що не підтверджені належними доказами у справі, не відповідають ефективному способу захисту порушених прав та допускають непропорційне втручання у мирне володіння майном, гарантоване Першим Протоколом до Конвенції, а відтак не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 надав до суду свої пояснення щодо позовної заяви в яких вказав, що позовні вимоги не підтримує та просить суд відмовити в їх задоволенні.

В судовому засіданні прокурор Бойко Н.К. підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити їх.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Вороновська О.В. у судовому засіданні заперечувала позовні вимоги та просила суд відмовити в їх задоволенні.

Представник відповідача ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській обл. Міссон Д.В. заперечував проти позовних вимог та просив суд відмовити в їх задоволенні.

Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши наданні докази, суд встановив, що наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Судом фактично встановлено, що на території Ботанічного заказника місцевого значення «Балка Зміїна» знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером :02:013:0010 площею 1.9981 га., яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .

Згідно реєстраційної справи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер нерухомого майна 214) на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області № 4-1036/15-21-СГ від 15.01.2021 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» право власності на земельну ділянку набула ОСОБА_2 .

Так, відповідно до зазначеного наказу ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1.9981 га у власність для ведення особистого селянського господарства розташовану на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області. Цим же рішенням, ОСОБА_2 надано у власність земельну ділянку площею 1.9981 га, в тому числі пасовища площею 1.9981 га, кадастровий номер :02:013:0010, із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства.

Згідно рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області Криворучко Т.О. від 22.01.2021, індексний номер 56262061, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вказану вище земельну ділянку.

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.04.2021 № 3180 ОСОБА_2 продала земельну ділянку ОСОБА_1 , про що 01.04.2021 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Щетіловою О.В. внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 57431368.

Таким чином, ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку площею 1.9981 га з кадастровим номером :02:013:0010 для ведення особистого селянського господарства на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області.

Підставами заявлених позовних вимог Лівобережна окружна прокуратура м. Дніпра в справі №175/2235/25 зазначає обставини та факти, що стосуються затвердження наказом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 15.01.2021 № 4-1036/15-21-СГ документації з землеустрою та надання земельної ділянки кадастровий номер :02:013:0010 у власність для ведення особистого селянського господарства, яка за доводами позивача відноситься до земель природно-заповідного фонду та не могла бути переданою у власність.

Розробка проектів створення регіональних ландшафтних парків, заповідних урочищ, а також заказників, пам`яток природи та парків-пам`яток садово-паркового мистецтва місцевого значення забезпечується обласними державними адміністраціями.

Проекти створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду передаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, обласними державними адміністраціями у встановленому порядку уповноваженим приймати рішення про створення чи оголошення територій та об`єктів природнозаповідного фонду відповідно до статті 52 Закону України «Про природно-заповідний фонд України».

Відповідно до статті 47 Закону України «Про землеустрій» розробляються проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, які визначають місце розташування і розміри земельних ділянок, власників земельних ділянок, землекористувачів, у тому числі орендарів, межі територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, а також встановлюють режим використання та охорони територій.

Проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природнозаповідного фонду можуть розроблятися лише на землях та земельних ділянках, що включаються до складу таких територій без вилучення у землевласників та землекористувачів.

Відомості про межі територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, межі обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів вносяться до Державного земельного кадастру на підставі зазначеної документації.

Пунктом 102 Порядку ведення Державного земельного кадастру затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, передбачено внесення відомостей (зміни до них) про обмеження у використанні земель до Державного земельного кадастру на підставі: проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів або проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

До Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області не надходили відомості та матеріали про розробку проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів відповідно до статті 47 Закону України «Про землеустрій» стосовно ботанічного заказника місцевого значення «Балка Зміїна».

У Головному управлінні Держгеокадастру у Дніпропетровській області також відсутня інформація про розробку проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів стосовно ботанічного заказника місцевого значення «Балка Зміїна», а також відсутня інформація про встановлення меж ботанічного заказника місцевого значення «Балка Зміїна» в натурі.

Відомості про заказник місцевого значення «Балка Зміїна» та відомості про будь-які обмеження з вказаного питання до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вносились.

19.01.2024 Департаментом екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної військової адміністрації на адресу Головного управління було направлено лист вих. № 1-198/0/261-24, в якому зазначено, що інформація про створення заказників надавалась Головному управлінню листом від 16.10.2019 № 3-6342/0/261- 19.

Однак, листом Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 16.10.2019 № 3-6342/0/261-19 на адресу Головного управління було направлено лише інформацію про кількість об`єктів природно-заповідного фонду Дніпропетровської області, їх назву, категорію, район запроектованого розташування та площу.

Тобто, до теперішнього часу Головне управління не отримало рішень про створення об`єктів природно-заповідного фонду Дніпропетровської області, проектів їх створення, положень про такі об`єкти, а також відповідну документацію із землеустрою.

Таким чином, до теперішнього часу фактично не вирішено питання за рахунок яких земель заплановано створити території та об`єкти природно-заповідного фонду Дніпропетровської області.

Згідно з Наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 25.02.2013 № 65 «Про затвердження Інструкції щодо оформлення охоронних зобов`язань на території та об`єкти природно-заповідного фонду» охоронні зобов`язання на території та об`єкти природно-заповідного фонду оформляються органами, уповноваженими згідно із Законом України «Про природно-заповідний фонд України», землекористувачам (землевласникам) у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду або їх частини, які створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають. Оформлення охоронних зобов`язань здійснюється у місячний строк після затвердження положень про відповідні території чи об`єкти природно-заповідного фонду.

Відповідно до статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання.

До Головного управлінні Держгеокадастру у Дніпропетровській області не надходили оформлені Дніпропетровською обласною державною адміністрацією охоронні зобов`язання стосовно ботанічного заказника місцевого значення «Балка Зміїна».

При цьому, охоронне зобов`язання № 174/22-м від 22.07.2022 року, оформлене з Новоолександрівською сільською радою Дніпропетровської області, не відповідає вимогам законодавства України та не породжує будь-яких юридичних наслідків, оскільки на час передачі громадянам земельних ділянок, які позивач вважає землями природно-заповідного фонду ботанічного заказника місцевого значення «Балка Зміїна» (зокрема ділянки з кадастровим номером :02:013:0010) власником вказаних земель була держава в особі Головного управління, а не Новоолександрівська сільська рада Дніпропетровської області, у зв`язку із чим на той час обласна державна адміністрація повинна була оформлювати охоронне зобов`язання з Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області.

Однак, відповідне охоронне зобов`язання обласною державною адміністрацією з Головним управлінням не оформлялося.

Після передачі земельної ділянки з кадастровим номером :02:013:0010 власником землі став громадян України, у зв`язку із чим на той час обласна державна адміністрація повинна була оформлювати охоронне зобов`язання саме з цим громадянином, як власником спірної у цій справі земельної ділянки.

Однак, відповідні охоронні зобов`язання обласною державною адміністрацією з власником спірної земельної ділянки з кадастровим номером :02:013:0010 також не оформлялися.

Таким чином, обласною державною адміністрацією в порушення вимог статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та Наказу Міністерства екології та природних ресурсів України від 25.02.2013 № 65 не уклало охоронних зобов`язань з Головним управлінням та фізичними особами, та не вжило жодних заходів щодо охорони об`єкту ПЗФ.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» державний кадастр територій та об`єктів природно-заповідного фонду є системою необхідних і достовірних відомостей про природні, наукові, правові та інші характеристики територій та об`єктів, що входять до складу природно-заповідного фонду. Державний кадастр територій та об`єктів природно-заповідного фонду включає геопросторові дані, метадані та сервіси, оприлюднення, інша діяльність з якими та доступ до яких здійснюються у мережі Інтернет згідно із Законом України «Про національну інфраструктуру геопросторових даних».

Згідно зі статтею 59 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» державний кадастр територій та об`єктів природно-заповідного фонду ведеться центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища за рахунок державного бюджету.

Однак, відповідними органами охорони навколишнього середовища в порушення вимог статей 56 та 59 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» не організовано належного ведення державного кадастру територій та об`єктів природно-заповідного фонду, що призводить до неможливості створення об`єктів природно-заповідного фонду.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 15.01.2021 № 4-1036/15-21-СГ затверджено документацію із землеустрою та наданно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :02:013:0010 площею 1.9981 га.

Відведення зазначеної земельної ділянки у власність здійснювалось на підставі розробленого проекту землеустрою з фонду земель сільськогосподарського призначення на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області.

Зазначений наказ прийнятий Головним управлінням в порядку статті 122 Земельного кодексу України із земель сільськогосподарського призначення державної власності, з урахуванням вимог статей 186, 1861 Земельного кодексу України, в редакції, що діяла на момент прийняття відповідних рішень.

Відведення зазначеної земельної ділянки у власність здійснювалось на підставі розробленого проекту землеустрою з фонду земель сільськогосподарського призначення на території Верхньодніпровського району Дніпропетровської області.

Відомості про приналежність належність спірної земельної ділянки кадастровий номер :02:013:0010 до складу земель природно-заповідного фонду за даними Державного земельного кадастру відсутні, а поданий проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність відповідав вимогам чинного законодавства та підлягав затвердженню.

Відповідно до статті 28 Закону України «Про землеустрій» розробники документації із землеустрою зобов`язані, зокрема дотримуватися законодавства України, що регулює земельні відносини, відносини у сфері охорони навколишнього природного середовища, оцінки впливу на довкілля, а також норм і правил при здійсненні землеустрою; виконувати всі умови договору.

Статтею 28 Закону України «Про землеустрій» наголошено, що розробники документації із землеустрою несуть відповідно до закону відповідальність за достовірність, якість і безпеку заходів, передбачених цією документацією.

Згідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 4 статті 122 Земельного кодексу України, (на момент прийняття рішень про затвердження документації із землеустрою та перечу земельної ділянки у власність), центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Таким чином, враховуючи зміст та характер спірних правовідносин, які є предметом судового розгляду, дії Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області шодо затвердження проекту землеустрою та надання спірної земельної ділянки кадастровий номер :02:013:0010 , на території Новолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Наказом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 15.01.2021 № 4-1036/15-21-СГ у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства, вчинялись на підставі ч.4 ст. 122 Земельного кодексу України у відповідно до вимог чиного законодавства та фактичних обставин справи.

Щодо наведених прокурором доказів на підтвердження обставин перебування спірної земельної ділянки в межах земель природно-заповідного фонду, слід вказати, що без встановлення меж земельних ділянок природно-заповідного фонду в натурі та формування їх меж в Державному земельному кадастрі на підставі розробленої, погодженої та затвердженої в установленому чинним законодавством порядку технічної документації з землеустрою, твердження про перебування визначеного об`єкту цивільних прав земельної ділянки, межі якої винесено в натурі на місцевості є передчасним.

За висновками Верховного суду колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 260/1681/23 (провадження № К/990/5230/24), викладені у Постанові від 29.11.2024 року:

«… Суть публічно-правового спору у цій справі, розглянутій Верховним судом, полягає в зверненні до суду Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Закарпатській області звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Філії «Великобичківське ЛМГ» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», третя особа - Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, з позовними визнати протиправною бездіяльність Філії «Великобичківське ЛМГ» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» щодо невжиття заходів з організації проведення робіт із винесення меж лісового Заказника загальнодержавного значення «Діброва» загальною площею 712 га та закріплення їх в натурі (на місцевості) та зобов`язання Філії «Великобичківське ЛМГ» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» відповідно до вимог чинного законодавства забезпечити організацію проведення робіт із винесення меж лісового Заказника загальнодержавного значення «Діброва» загальною площею 712 га та закріплення їх в натурі (на місцевості). …».

Одним з питань, яке досліджувалось Верховним судом у цій справі є питання про режим території (об`єкту) природно-заповідного фонду та режим земельної ділянки природно-заповідного фонду і їх взаємозв`язок (п.60 Постанови ВСУ від 29.11.2024 у справі № 260/1681/23 ).

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у цій справі вважає, що забезпечення додержання встановленого режиму охорони та збереження територій та об`єктів природно-заповідного фонду, що покладається природоохоронним законодавством та охоронним зобов`язанням на землекористувача, може належно ним здійснюватися за умови наявності меж таких територій та об`єктів на місцевості.

Однак, вбачається, що положення «забезпечення додержання встановленого режиму охорони та збереження територій та об`єктів природно-заповідного фонду» не передбачає автоматичного покладення на землекористувача тих обов`язків чи повноважень, які, безумовно, є важливими у процесі забезпечення ним особливого режиму охорони, відтворення й використання таких об`єктів, але безпосередньо не передбачені правовими нормами для нього. Тим більше, що згаданий режим охорони та збереження встановлюється правовими нормами у законодавстві, а не створюється конкретним землекористувачем щодо певного об`єкту природно-заповідного фонду. Також встановлення в натурі меж, зокрема заказника, є окремим видом діяльності, яка потребує відповідних підстав та засобів (наприклад, виготовлення державних знаків, підготовка інформаційних матеріалів, нанесення відповідних позначок на планово-картографічні матеріали тощо), якими землекористувач скоріш за все не володіє. (п.59 Постанови ВСУ від 29.11.2024 у справі № 260/1681/23).

Дослідивши характер спірних правовідносин Верховний суд у Постанові ВСУ від 29.11.2024 у справі № 260/1681/23 звернув увагу на наступне:

«… п.61. Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про природнозаповідний фонд України» особливій державній охороні підлягають території та об`єкти природно-заповідного фонду України й інші території та об`єкти, визначені відповідно до законодавства України.

п.62. Стаття 61 цього закону передбачає, що ділянки суші та водного простору, природні комплекси й об`єкти, які мають особливу екологічну, наукову, естетичну і економічну цінність і призначені для збереження природної різноманітності, генофонду видів тварин і рослин, підтримання загального екологічного балансу та фонового моніторингу навколишнього природного середовища, вилучаються з господарського використання повністю або частково і оголошуються територією чи об`єктом природно-заповідного фонду України. Порядок організації, використання і охорони територій та об`єктів природнозаповідного фонду, додаткові їх категорії визначаються законодавством України.

п.63. Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про природнозаповідний фонд України» до природно-заповідного фонду України належать, зокрема, природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища.

п.64. Заказниками оголошуються природні території (акваторії) з метою збереження і відтворення природних комплексів чи їх окремих компонентів. Оголошення заказників провадиться без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів (стаття 25 Закону України «Про природно-заповідний фонд України»).

п.65. Частина перша статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» визначає, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

п.66. Згідно з частиною четвертою цієї статті межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

п.67. Отже, території та об`єкти природно-заповідного фонду, в тому числі і заказники, невід`ємно пов`язані з земельними правовідносинами, у тому числі у сфері землеустрою.

п.68. За змістом частини першої статті 19 Земельного кодексу України землі України за цільовим призначенням поділяються на категорії, в тому числі землі природнозаповідного та іншого природоохоронного призначення. Глава 7 цього кодексу урегульовує окремі питання щодо земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення.

п.69. За приписами частини 2 статті 45 Земельного кодексу України порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом.

п.70. Також Земельний кодекс України містить положення про те, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав та передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (частина перша статті 79-1). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (частини 3, 4 статті 79-1 Земельного кодексу України).

п.71. Підставою для здійснення землеустрою відповідно до статті 22 Закону України «Про землеустрій» є рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою, укладені договори між юридичними чи фізичними особами, (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою, судові рішення.

п.72. Стаття 47 Закону України «Про землеустрій» урегульовує низку питань, пов`язаних із проектами землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення.

п.73. За змістом цієї статті вони визначають місце розташування і розміри земельних ділянок, власників земельних ділянок, землекористувачів, у тому числі орендарів, межі територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, а також встановлюють режим використання та охорони їх територій. Такі проекти розробляються, зокрема з метою визначення в натурі (на місцевості) меж охоронних зон та інших обмежень у використанні земель, встановлених законами та прийнятими відповідно до них нормативно- правовими актами, а також інформування про такі обмеження землевласників, землекористувачів, інших фізичних та юридичних осіб, на підставі укладених договорів між замовниками документації із землеустрою та її розробниками.

п.74. Зазначені проекти землеустрою можуть розроблятися лише на землях та земельних ділянках, що включаються до складу таких територій без вилучення у землевласників та землекористувачів. Вони включають, зокрема план меж земельних ділянок, що включаються до території природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення без їх вилучення у землевласників та землекористувачів.

п.75. Межі територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення встановлюються і по суходолу, і по водному простору. Рішення про затвердження проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, одночасно є рішенням про встановлення меж таких територій. Відомості про межі територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, межі обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів вносяться до Державного земельного кадастру.

п.76. Норми Земельного кодексу України передбачають порядок погодження та затвердження проектів землеустрою. Так, проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення погоджуються з власниками, користувачами земельних ділянок, що включаються до території природно-заповідного фонду, іншого природоохоронного призначення. Ці проекти також погоджуються з Міндовкілля (у разі наявності територій чи об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення), органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері охорони навколишнього природного середовища, структурним підрозділом відповідної обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища (у разі наявності територій чи об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення). Надалі проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення затверджуються їх замовниками. Затверджена документація із землеустрою в електронній формі подається розробником до Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель (стаття 186 Земельного кодексу України).

п.77. Таким чином, встановлення меж територій природно-заповідного фонду є одним з обов`язкових за чинним законодавством заходів із землеустрою, який забезпечує закріплення на місцевості меж цих територій з метою їх раціонального використання та охорони.

п.78. Згідно з положеннями статті 21 Закону України «Про землеустрій» організацію і планування землеустрою на загальнодержавному і місцевому рівнях здійснюють Верховна Рада України, Кабінет Міністрів України, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, встановлених Конституцією України, Земельним кодексом України, цим Законом та іншими законами України.

п.79. До повноважень сільських, селищних, міських рад у сфері землеустрою на території сіл, селищ, міст належить організація та здійснення землеустрою, проведення інвентаризації земель та земельних ділянок усіх форм власності (пункт «а» частини першої статті 19 Закону України «Про землеустрій»).

п.80. Стаття 17 Закону України «Про землеустрій» передбачає, що до повноважень районних рад у сфері землеустрою на території району належить, зокрема організація землеустрою та затвердження землевпорядних проектів (пункт «в» частини першої цієї статті).

п.81. Рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України.

п.82. Рішення про організацію чи оголошення територій та об`єктів природнозаповідного фонду місцевого значення та встановлення охоронних зон територій та об`єктів природно-заповідного фонду приймається Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами (частини перша і третя статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонду України»).

п.83. Відповідно до частин другої та третьої статті 60 Закону України «Про природно-заповідний фонду України» охорона територій та об`єктів природнозаповідного фонду інших категорій покладається на підприємства, установи та організації, у віданні яких вони перебувають. У разі необхідності їх охорона може покладатися на служби державної охорони розташованих поблизу природних заповідників, біосферних заповідників, національних природних парків та регіональних ландшафтних парків. Органи місцевого самоврядування, місцеві державні адміністрації, виконавчі органи місцевого самоврядування сприяють охороні й збереженню територій та об`єктів природно-заповідного фонду, виконанню покладених на них завдань. …».

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд вказав, що питання про організацію та встановлення меж територій природно-заповідного фонду невід`ємно пов`язане із підготовкою та затвердженням проектів землеустрою. Відтак, винесенню меж певного об`єкту природно-заповідного фонду на місцевість передує діяльність щодо розробки проекту землеустрою, оскільки рішення про затвердження проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, одночасно є рішенням про встановлення меж таких територій. Водночас, землеустрій щодо організації раціонального використання та охорони земель та встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обмежених у використанні проводиться в обов`язковому порядку. (п.84. Постанови ВСУ від 29.11.2024 у справі № 260/1681/23).

Наведені вище висновки Верховного суду безпосередньо впливають на дану цивільну справу, оскільки підставами позову у цій справі є саме набуття спірною земельною ділянки статусу земель природно-заповідного фонду, що зазначає прокурор у заявленому позові, посилаючись при цьому на встановлення меж охоронюваних Законодавством земель природно-заповідного фонду виключно на картографічні матеріали ботанічного заказника.

Разом з тим, межі земель природно-заповідного фонду згідно фактичних обставин у цій справі не встановлювались в натурі (на місцевості), технічна документація щодо вставлення меж заказника не розроблялась, не затверджувалась, до Державного земельного кадастру не вносилась.

Згідно висновків Верховного суду у справі №260/1681/23 (п.75. Постанови від 2911.2024) саме «Рішення про затвердження проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, одночасно є рішенням про встановлення меж таких територій. Відомості про межі територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, межі обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів вносяться до Державного земельного кадастру.»

Тобто, за обставинами у справі №175/2235/25 в умовах відсутності прийнятого уповноваженим органом рішення про затвердження проекту землеустрою щодо організації та встановлення меж територій природно-заповідного фонду відсутнє й прийняте у законний спосіб рішення про встановлення меж території заказника місцевого значення «Балка Зміїна».

Підсумовуючи викладене, без фактичного встановлення в натурі (на місцевості) меж заказника місцевого значення «Балка зміїна», без розроблення, погодження та внесення до Державного земельного кадастру технічної документації з землеустрою земельної ділянки природно-заповідного фонду (ботанічного заказника) юридичний факт перебування спірної у цій справі земельної ділянки в межах земель природно-заповідного фонду не є встановленим та доведеним відповідно до змісту Висновків ВСУ, викладених у Постанові від 29.11.2024 по справі № 260/1681/23.

В сукупності зазначені обставини вказують також на відсутність підстав для задоволення позову судом як через недоведеність прокуратурою належними та допустимими доказами порушення прав позивача в частині належності спірної земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду, так і свідчать про неефективність обраного прокуратурою способу захисту порушених прав, що відповідно до усталеної судової практики та правової позиції Верховного суду та ЄСПЛ, є самостійною підставою для відмови у позові.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (провадження N 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16 (провадження N 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц (провадження N 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі N 48/340 (провадження N 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі N 923/876/16 (провадження N 12-88гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі N 910/3009/18 (провадження N 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі N 916/1415/19 (провадження N 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі N 910/2861/18 (провадження N 12-140гс19, пункт 98).

Щодо неефективності обраного способу захисту порушених прав у цій справі слід вказати, що підставами позову зазначалось про порушення прав позивача в частині фактично зміненого Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області в порушення вимог ст. 20 Земельного кодексу України, цільового призначення спірної земельної ділянки та віднесення її до категорії земель сільськогосподарського призначення всупереч обставинам, що вказана земельна ділянка має природно-заповідне призначення. Вказані обставини є підставами позову у справі а отже мають бути враховані позовними вимогами про відновлення порушеного права під час заявлення позову.

Тож, заявлені позовні вимоги у цій справі також не відновлюють порушене право позивача щодо зміненого цільового призначення спірної земельної ділянки природно-заповідного фонду, оскільки не впливають та не змінюють внесені до Державного земельного кадастру відомості про її цільове призначення, не скасовують дії чи рішення уповноваженого органу щодо визначення цільового призначення земельної ділянки землями сільськогосподарського призначення, не містять зобов`язальних приписів щодо приведення у відповідність відомостей Державного земельного кадастру про спірну земельну ділянку в частині її віднесення до категорії земель природно-заповідного фонду.

За висновками Верховного суду у справі №904/4470/19 (п. 4.15.) право позивача на охорону навколишнього природного середовища повинно бути адекватним і не може порушувати право іншої особи на мирне володіння майном, а задоволення позову у визначений позивачем спосіб, позбавить відповідача права користуватися і тими землями, щодо яких відсутні порушення ним законодавства.

Верховний суд наголосив, що задоволення позову у даній справі в обраний позивачем спосіб (скасування договору оренди та витребування земельної ділянки) призведе до недотримання критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном, порушить справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання - відповідача, що є несумісним із вказаними гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Конституції України).

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення у справах від 20 травня 2010 року «УкраїнаТюмень» проти України» (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France), Reports 1996-III, § 50; «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II).

Отже, позбавлення права власності має бути: здійснене відповідно до закону, необхідне в демократичному суспільстві і спрямоване на досягнення «справедливого балансу» між інтересами суспільства та інтересами заявника.

Витребування земельної ділянки, переданої набувачам - фізичним особам з волі власника - органу місцевого самоврядування, є незаконним, оскільки стаття 388 ЦК України передбачає таке витребування лише у випадку вибуття майна з володіння поза волею власника, незалежно від дотримання чи недотримання останнім процедури прийняття такого рішення, з якою може не бути ознайомлений споживач послуг суб`єкта владних повноважень, який презюмує правомірну поведінку останнього відповідно до частини другої статті 19 Конституції України.

Втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватись з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., серед інших, рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) від 23 вересня 1982 року, Series A №. 52, p. 26, § 69). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення від 20 листопада 1995 року у справі «Прессос Компанія Нав`єра С. А. та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S. A. and Others v. Belgium), Series A no. 332, p. 23, § 38).

Перевіряючи дотримання «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» констатував порушення такого балансу у зв`язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ зробив висновок, що відбулось непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Право власності та право користування земельною ділянкою набуваються в порядку, визначеному ЗК України, який також передбачає вичерпний перелік підстав для припинення таких прав.

Отже, суди під час розгляду справ, пов`язаних із захистом права власності на землю чи права землекористування, повинні неухильно дотримуватися положень ЗК України щодо підстав для припинення прав на землю та гарантій, установлених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, стосовно захисту права власності.

Позбавлення права власності можливе лише за умови, що власник, повідомлений про обмеження у користуванні земельною ділянкою, такі обмеження порушить. При цьому вказані порушення мають бути належним чином зафіксовані, а наслідком таких порушень може бути передбачене законом вилучення земельної ділянки. В іншому випадку позбавлення права власності на земельну ділянку без відповідної майнової компенсації незалежно від того, чи заявляв про неї відповідач, узаконює порушення органів державної влади чи місцевого самоврядування при розпорядженні землею та звільняє їх від будь-якої відповідальності перед особою, яка потерпіла від їх неправомірних дій.

Згідно Висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20.06.2023 по справі № 554/10517/16-ц, набувачі земельних ділянок природно-заповідного фонду не могли не знати про те, що земельна ділянка знаходиться у межах об`єкту природнозаповідного фонду (парку «Перемога»), а тому їх дії є недобросовісними.

Вказані обставини щодо обізнаності осіб, які отримали земельні ділянки природнозаповідного фонду у власність про належність цих земельних ділянок до земель природоохоронного призначення підлягають встановленню в судом, як це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Проте такі обставини матеріалами справи не встановлені та не доведені будь-якими доказами у цій справі.

З урахуванням наведеного, позовні вимоги не відповідають критеріям пропорційності втручання у мирне володіння майном та їх задоволення розглядатиметься як порушення 1 Протоколу до Конвенції.

Наведення прокурором в позовній заяві відомостей про порушене кримінальне провадження не може мати будь-якого доказового значення у цій справі за відсутності ухваленого судом рішення по цій справі, встановлених в судовому засіданні та доведених доказів, обставин чи фактів, що мають преюдиційне значення. Предмет доказування у кримінальному провадженні та цивільно-правовому судочинстві є різним, а матеріали кримінального провадження можуть використовуватись виключно в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України.

В той же час, стан розгляду вказаного кримінального провадження на теперішній час прокурор не вказує, а відсутність рішення суду у кримінальному провадженні, в якому суд надавав оцінку допустимості на належності доказів у справі, виключає можливість приюдиційного сприйняття доказів з матеріалів кримінального провадження, як достовірних, належних та допустимих в частині протиправності дій відповідача у цій справі та належності земельної ділянки до охоронюваної чинним законодавством території.

Окрім того, в листі Дніпропетровської обласної прокуратури від 27.02.2025 року за № 15/1-492 вих.-25 зазначається, що «слідчими Головного управління Державного бюро розслідувань за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000682 від 27.08.2020, за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1,3 ст 362 КК України, а також за фактами неправомірного передання у приватну власність земель сільськогосподарського призначення, що перебували у постійному користуванні Державного підприємства «Дослідне господарство «Дніпро» державної установи Інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст191, ч.4 ст 358, ч.ч.1,2,ст. 364, ч.3 ст 365, ч.2 ст367 КК України.

У межах кримінального провадження № 0000682 Державним науководослідним експертно-криміналістичним центром МВС України 29.12.2023 складено висновок № КСЕ-19-22/15308 за результатами проведення земельно-технічної експертизи встановлено, що 131 земельна ділянка загальною площею 242,2608 га на момент видачі наказів Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області про їх передачу у приватну власність, були розташовані у межах земель, щодо яких Науково-виробничому об`єднанню «Днепр» Новоолександрівською сільською радою народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області на підставі рішення Новоолександрівської сільської ради народних депутатів від 09.04.1994 № 24 видано державний акт на право постійного користування землею серія ДП, зареєстрований 09.04.1994 в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 10.» Згідно зазначеного листа прокуратури на теперішній час 109 із зазначених земельних ділянок перебувають у власності наступних фізичних та юридичних осіб, зокрема спірна у цій справі земельна ділянка кадастровий номер :02:013:0010.

До Головного управління 22.09.2021 також надійшов лист прокурора другого відділу процесуального керівництва першого управління організації і процесуального керівництва у кримінальних провадженнях органів Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів Державного бюро розслідувань, нагляду за його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Офісу Генерального прокурора Чапляна С.Є. із ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 09.09.2021 справа № 757/47954/21-к про накладення арешту на 131 земельну ділянку, в рамках кримінального провадження № 0000682 від 27.08.2020, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 358, ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України.

Вивченням змісту ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 09.09.2021 справа № 757/47954/21-к про накладення арешту з`ясовано, що основною версією сторони обвинувачення у вказаному кримінальному провадженні є неправомірні дії службових осіб Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, внаслідок яких нібито вилучено у Державного підприємства «Дослідне господарство «ДНІПРО» Державної установи Інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України» земель сільськогосподарського призначення, що нібито йому належали на підставі постійного користування згідно державного акту на право постійного користування від 09.04.1994, та з державної власності вибули 131 земельні ділянки, які передані фізичним особам у власність.

За змістом ухвали слідчого судді підставою вжиття заходів забезпечення у кримінальному провадженні є клопотання прокурора, в якому останній повідомив суд, що земельні ділянки, на які накладено арешт, визнано речовими доказами, оскільки вони є об`єктом протиправного посягання, зберегли на собі сліди протиправної діяльності, а також підлягають поверненню у власність держави у межах судово-претензійної діяльності.

Однією з земельних ділянок, на яку ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 09.09.2021 у справі № 757/47954/21-к накладено арешт в рамках кримінального провадження № 0000682 від 27.08.2020, є земельна ділянка кадастровий :02:013:0010, яка є предметом спору у даній справі.

Отже, наведені вище та зазначені в листі прокуратури Дніпропетровської області від 27.02.2025 року за № 15/1-492 вих.-25 обставини вказують, що спірна у цій справі земельна ділянка є предметом правовідносин у спорі про право в господарському суді, де оскаржуєтьсся дійсність правовстановлюючих документів на право постійного користування цією земельною ділянкою в складі земель сільскогосподарського призначення та прокуратура виявляє активну правову позицію щодо необхідності захисту прав держави та повернення спірної у цій справі земельної ділянки в статусі земель сільськогосподарського призначення на користь Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області.

Наведені вище обставини є достовірно відомими як прокуратурі Дніпропетровської області так і керівнику Лівобережної та Правобережної окружної прокуратури.

Листами Дніпропетровської обласної прокуратури від 12.12.2022 вих№ 15/1-1255вих.-22, від 27.02.2025 року за № 15/1-492 вих.-25, від 29.02.2024 вих№ 15/1-423вих.-24 та листами Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра вих..04/53-6146вих.-22 від 09.12.2022 року, вих..04/53-5527 вих-22 від 06.11.2022, вих. 04/53-6146 вих.-22 від 09.12.2022 року, якими прокурор неодноразово звертався до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області за погодженням представництва органів прокуратури інтересів держави в особі Головного управління щодо повернення земельних ділянок сільськогосподарського призначення, зокрема спірної у цій справі земельної ділянки кадастровий :02:013:0010.

Водночас, вказані правові позиції прокуратури є діаметрально протилежними за своїм змістом, адже саме з підстав протиправної зміни цільового призначення спірної у цій справі земельної ділянки на землі сільськогосподарського призначення прокурор заявив цей позов, стверджуючи про приналежність цієї земельної ділянки до категорії земель природно-заповідного фонду.

Оскільки спірну земельну ділянку визнано речовим доказом у рамках кримінального провадження № 0000682 від 27.08.2020 року, на неї було накладено арешт та остаточне рішення у кримінальному провадженні прийнято не було, то позовні вимоги прокурора є передчасними та такими, що мають вирішуватися в рамках прийняття остаточного рішення у кримінальному провадженні.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №203/3726/20 (провадження №61-9331св22). Доцільно зазначити також про висновки Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №200/14342/18 (провадження №14-45цс21) в якій зазначено, що зберігання речових доказів є однією з гарантій реалізації завдань кримінального провадження, передбачених статтею 2 КПК України, й умовою дотримання прав на майно, визнане речовим доказом у кримінальному провадженні, і на яке слідчий суддя наклав арешт.

Таке зберігання регламентується, зокрема, статтею 100 КПК України та має забезпечити як подальше цільове використання відповідних об`єктів, виконання завдання та досягнення мети арешту цих об`єктів.

Отже, оскільки спірні земельні ділянки визнано речовими доказами у рамках кримінального провадження № 0000682 від 27.08.2020 року, на них було накладено арешт та остаточне рішення у кримінальному провадженні прийнято не було, то позовні вимоги прокурора є передчасними і мають вирішуватися в рамках прийняття остаточного рішення у кримінальному провадженні, що є підставою для відмови в задоволенні цієї позовної заяви.

Позивачем обрано неналежний спосіб захисту (витребування нерухомого майна з володіння добросовісного набувача реалізується шляхом пред`явлення віндикаційного позову) заявлено негаторний позов з відсутністю будь-яких доказів протиправних дій (вини) кінцевого власника майна.

Віндикаційні та негаторні вимоги є взаємовиключними і не можуть бути заявлені в одному позові. Визначальним критерієм їх розмежування є наявність або відсутність в особи володіння майном на момент звернення з позовом.

Віндикаційний позов (ст.387 ЦК) це вимога про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння. Метою такого позову є повернення об`єкта права власності у володіння власника. Ознаки віндикаційного позову: подається власником або титульним володільцем; стосовно індивідуально визначених речей; зміст позову становить вимога про повернення речі; річ перебуває у володінні іншої особи (відповідача); річ перебуває в чужому володінні незаконно.

Так, у п.43 постанови ВП ВС від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц вказано, що володіння нерухомим майном може бути підтверджене фактом державної реєстрації права власності.

У п.114 постанови ВП ВС від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 вказано, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У разі позбавлення власника володіння нерухомим майном це введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Щодо належного способу захисту варто навести правову позицію з постанови ВП ВС від 13.07.2022 у справі №199/8324/19: якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Натомість, негаторний позов (ст.391 ЦК) це вимога власника, який володіє річчю, про усунення перешкод у здійсненні користування і розпорядження нею. Умовою його задоволення є встановлення протиправності дій відповідача. Якщо дії відповідача є правомірними або між сторонами існують договірні відносини, негаторний позов задоволенню не підлягає.

Позивач наголошує на тому, що його позов є саме негаторним. Позивач самостійно визначає спосіб, в який він вбачає можливим усунути виявлені порушення. Якщо негаторний позов визнано обґрунтованим, суд визначає дії, які має вчинити або не вчинювати відповідач для усунення порушень, і строк виконання цих дій.

Правильне застосуванні позовної давності до спірних правовідносин вирішує суд, бо на вимоги за віндикаційним позовом поширюється загальна позовна давність, водночас негаторний позов не підпадає під дію позовної давності: доки триває порушення, негаторний позов може бути подано незалежно від моменту виникнення права на нього.

Останній набувач є добросовісним набувачем. Позов прокуратури «в інтересах держави в особі Новоолександрівської сільської ради» про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, в яких відповідач ОСОБА_1 є кінцевим набувачем права власності на земельну ділянку, скасування рішень про реєстрацію прав Відповідача ОСОБА_1 фактично направлений на позбавлення права власності, яке було придбане на законних підставах та за участі уповноважених державою органів.

Матеріали справи, які надані прокуратурою, не містять доказів недобросовісної поведінки ані ОСОБА_1 , як кінцевого набувача права власності на земельні ділянки, ані попереднього власника відповідача ОСОБА_3 , щодо набуття землі у власність.

Добросовісний набувач, крім відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна. (Постанова ВП ВС від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

Він може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб, допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів із нерухомим майном.

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус усупереч приписам статті 388 ЦК України, а отже втрачає майно і змушений сам шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Вказане цілком корелюється з обставинами даного позову стосовно відповідача ОСОБА_1 , який є добросовісним набувачем і є останнім власником майна на даний час.

Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності або недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. … відомості державного реєстру речових прав на нерухоме майно, презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей.

Заслуговує на увагу також висновок ВС, який цілком підтверджує релевантність обставин у даній справі стосовно прав Відповідача ОСОБА_1 : «Задовольняючи позов про витребування спірного нерухомого майна з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, господарські суди попередніх інстанцій наведеного не врахували, поклавши на відповідача додатковий обов`язок, крім відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, перевіряти та аналізувати також обставини правомірності попередніх переходів майна, зокрема, обставини вибуття майна з володіння позивача» … Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар».

Таким чином, обираючи невірний спосіб захисту при поданні негаторного позову до добросовісного набувача, яким позивач планує незаконно позбавити останнього права власності, не заявляючи про наявність винних дій добросовісного набувача майна, даний позов не відповідає належному способу захисту, що є самостійною підставою для відмови в задоволені такого позову.

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі №369/4557/22, в якій заступник керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави, в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до ТОВ «Центр розвитку земельних відносин», ОСОБА_1, ОСОБА_2, Обухівської районної державної адміністрації, ТОВ «Нова Конча-Заспа Делюкс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Київ Мартиненко В.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Київ Невечеря В.Г., ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», про визнання недійсним розпорядження, скасування державної реєстрації та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками, шляхом їх повернення.

«… Велика Палата Верховного Суду неодноразово підкреслювала, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

У разі задоволення вимог про витребування спірних земельних ділянок (а не усунення власнику перешкод у здійснення права власності, як помилково визначив прокурор) на користь власника, земельні ділянки лісового фонду (у разі доведення такого факту) підлягають поверненню у володіння держави.

У цьому контексті колегія суддів зауважує, що витребування земельних ділянок у власність держави потребує оцінки добросовісності дій її фактичного реєстраційного володільця, який набув право власності на спірні земельні ділянки на підставі правочину, а також пропорційності втручання у його право на майно.

Встановивши, що прокурором не доведено, що спірні земельні ділянки мали лісогосподарське призначення, право власності на них зареєстровано за ТОВ «Нова Конча-Заспа Делюкс», як останнім добросовісним набувачем на підставі оплатних договорів купівлі-продажу земельних ділянок, суди попередніх інстанцій дійшли загалом правильного висновку, що заявлений прокурором негаторний позов про повернення спірних земельних ділянок, у контексті зазначених обставин справи, є необґрунтованим та таким, що не спрямований на ефективне відновлення права держави на спірні земельні ділянки.

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Посилання касаційної скарги щодо неможливості набуття права приватної власності на землі лісогосподарського призначення суперечать приписам статей 10, 12 ЛК України та статей 56, 57 ЗК України.

Подібні висновки висловленні у постановах Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 707/2475/22, від 24 січня 2024 року у справі № 707/2465/22, від 07 лютого 2024 року у справі № 707/3047/22. …».

Послідовність подій, згідно наданих документів свідчить: що спочатку виникло право приватної власності Відповідачів ОСОБА_2 (22.01.2021 року) та ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку (01.04.2021 року), відповідно до вимог чинного законодавства, сформовану у визначених межах та розмірі з присвоєнням кадастрового номеру та державною реєстрацією права на конкретно визначену земельну ділянку як об`єкт цивільного права, а вже після цього, було затверджено Положення про ботанічний заказник місцевого значення «Балка Зміїна» (наказ департаменту екології № 68 від 12.11.2021) та видано охоронне зобов`язання (12.01.2022 року).

Таким чином, навіть за умов наявності меж СФОРМОВАНОЇ земельної ділянки під об`єктом ПЗФ - «ботанічний заказник місцевого значення «Балка Зміїна», що підтверджувались би достатніми та належними доказами, то хронологія подій виключає підстави для позбавлення права приватної власності, що виникло раніше ніж наступні дії держави стосовно того самого об`єкта (без застосування певної законної процедури - викупу/вилучення тощо).

Щодо позовної вимоги Прокурора про визнання недійсним Наказу Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 15.01.2021 № 4-1036/15- 21-СГ, то треба зазначити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що спосіб захисту прав та інтересів має бути належним, зокрема ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (подібні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 86), від 29.11.2023 у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22, пункт 24).

Слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19, пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, пункт 52).

За висновками Великої Палати Верховного Суду, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 150)).

Щодо позовних вимог Прокурора про повернення на користь Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області земельних ділянок з незаконного володіння.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22.09.2020 року у справі №910/3009/18 (провадження 12-204гс19, п. 88) вчергове нагадала, що, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18).

А також зазначила, що вимога про зобов`язання повернути майно не відповідає ефективному способу захисту, оскільки в разі задоволення цієї позовної вимоги вона не може бути виконана примусово, а майнова сфера позивача не буде відновлена (пункт 98 Постанови).

Велика Палата Верховного Суду в пункті 144 постанови від 04 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) зазначила, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Такий висновок є вірним і у випадку, коли предметом спору є стягнення рухомого майна.

З огляду на зазначене позовна вимога про повернення на користь Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області земельної ділянки з незаконного володіння не може бути задоволена судом, так як в разі задоволення цієї позовної вимоги вона не може бути виконана примусово, а майнова сфера позивача не буде відновлена.

Крім того, обґрунтовуючи свої вимоги про повернення земельної ділянки на користь Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області прокурор необґрунтовано посилається на те, що з 27.05.2021 року набрав чинності закон, яким внесені зміни до ст. 122 ЗК України, а також набрали чинності положення п.24 розділу Х Перехідних положень ЗК України, саме тому, згідно з ч.ч. 1,8, ст. 122 ЗКУ сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Пункт 24 розділу Х перехідних положень ЗКУ з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад.

В той же час, право власності зареєстровано за відповідачем 01.04.2021 року, а закон про зміни до земельного кодексу набрав чинності 27.05.2021 року.

При цьому, виходячи з положень ст. 122 ЗК України, п.24 розділу Х Перехідних положень ЗК України інші земельні ділянки, межі яких сформовані не переходять у комунальну власність, в той час, на момент набуття чинності цим законом, межі спірної ділянки було вже сформовано, а тому вона не могла передатися в силу даного закону до комунальної власності, про що також підтверджує сільська рада у своїх листах, а тому прокурор звернувся з позовом в інтересах Новоолександрівської сільської ради як суб`єкта права комунальної власності територіальної громади безпідставно, і також просить повернути земельну ділянку у комунальну власність також незаконно.

Як вбачається з рішення Дніпропетровської обласної ради шостого скликання № 550-25 від 20.06.2014 року «Про створення об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення» рішення про затвердження проекту землеустрою та рішення встановлення меж території ботанічного заказника місцевого значення «Балка Зміїна» не приймалося та не погоджувалося з структурним підрозділом місцевої державної адміністрації відповідно до ст. 186 ЗК України.

Крім того, приймаючи до уваги відповідь Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської ОДА від 30.12.2024 вих. № 2-4777/0/261-246:

«За опрацюванням даних геопорталу Національної інфраструктури геопросторових даних, земельна ділянка з кадастровим номером :02:013:0010 частково розташована в межах Заказника…

У свою чергу, Міндовкілля повідомило, що версія інформаційного шару «ПЗФ» не є остаточною і постійно оновлюється. Межі об`єктів та територій ПЗФ, які відображені у інформаційному шарі «ПЗФ» потребують уточнення.

За інформацією Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України (лист від 27.03.2024 року № 11/11-02/1035-24) Міндовкілля відповідно до Порядку інформаційної взаємодії між Державним земельним кадастром, іншими кадастрами та інформаційними системами, затвердженого постановою КМУ від 0.06.2013 № 483, з метою інтеграції державних кадастрів та реєстрів природних ресурсів, інформацію щодо меж територій та об`єктів ПЗФ та атрибутивну таблицю для відображення даних у інформаційному шарі «ПЗФ» Публічної кадастрової карти України.

Враховуючи, що для Заказника розробка проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій ПЗФ не здійснювалась, встановити точне розташування земельної ділянки з вказаним вище кадастровим номером відносно меж Заказника не вбачається можливим, оскільки в складі департаменту відсутній сертифікований інженер геодезист.

Таким чином, для врахування надаємо наявні в департаменті картографічні матеріали Заказника в різних масштабах.

За доступними відкритими даними Державного земельного кадастру, земельна ділянка з кадастровим номером :02:013:0010 обліковується як землі сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, приватної форми власності, власник з 01.04.2021 року ОСОБА_1

…Порядок відведення земельних ділянок (незалежно від форми власності, категорії, цільового призначення) в межах територій та об`єктів ПЗФ визначається нормами ЗК України, а розгляд питань щодо надання земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється органами відповідно до повноважень, визначених ст. 122 ЗК України.

При цьому, згідно з ч.3 ст. 186-1 ЗК України (в редакції до 27.05.2021 року) проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території и в межах об`єктів ПЗФ, підлягав поданню на погодження із структурним підрозділом із структурним підрозділом ОДА у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Такий проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в межах Заказника із кадастровим номером :02:013:0010, за даними системи документообігу, що застосовується в департаменті для реєстрації документів, на розгляді та погодженні департаменту не ідентифіковані.»

Зважаючи на викладене вище, висновок Прокурора щодо набуття земельною ділянкою загальною площею 146 га статусу об`єкта природнозаповідного фонду згідно з рішенням Дніпропетровської обласної ради шостого скликання № 550-25 від 20.06.2014 року, яким вирішено створити на території Дніпропетровського району ботанічний заказник місцевого значення «Балка Зміїна» (загальною площею 146 га), є передчасним.

Крім того, треба зазначити, що не було здійснено відповідних дій щодо набуття земельною ділянкою відповідного статусу: не було отримано дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не було затверджено проект землеустрою щодо встановлення меж заказника, не здійснена державна реєстрація обмежень у використанні заказника «Балка зміїна», відомості про території заказника до ДЗК не вносились, не було змінено цільове призначення земельної ділянки з земель с/г призначення на особливо цінні землі ПЗФ.

Таким чином, без ухвалення Дніпропетровською обласною радою шостого скликання рішення про затвердження, погодженого в установленому порядку з структурним підрозділом місцевої державної адміністрації відповідно до ст. 186 ЗК України, проекту землеустрою про встановлення меж території ботанічного заказника місцевого значення «Балка Зміїна», таке рішення обласної ради не несе юридичних наслідків щодо набуття відповідною земельною ділянкою статусу об`єкту природно-заповідного фонду місцевого значення.

Зважаючи на те, що ботанічний заказник місцевого значення «Балка Зміїна» ніколи не передавався у комунальну власність Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, та відповідно до відповіді Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської ОДА: «земельна ділянка сформована за рахунок земель, сільськогосподарського призначення державної власності», то органом в особі якого Прокурор мав звертатися до суду за захистом прав та інтересів мав би бути відповідний орган державної влади, а не Новоолександрівська сільська рада Дніпровського району Дніпропетровської області, до комунальної власності якої, ботанічний заказник місцевого значення «Балка Зміїна» ніколи не передавався.

Прокуратурою, зокрема, в позові не підтверджено належними доказами, що порушено саме право органу місцевого самоврядування або право територіальної громади в особі Новоолександрівської сільської ради.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов?язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці. зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява №38722/02). Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен

забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Чого при розгляді цієї цивільної справи здійснено не було.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд, дослідивши матеріали справи, надані до неї докази та посилання на докази, прослухавши ствердження сторін по справі, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Отже, на підставі вищезазначеного, та керуючись ст.ст. 2, 4, 76, 80, 81, 89, 263, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Керівника Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою та визнання недійсним договору купівлі-продажу залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано протягом тридцяти днів до Дніпровського апеляційного суду з дня складання повного судового рішення.

Суддя Бойко О.М.