Провадження № 2/127/5281/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Бойко В.М.,

при секретарі Мельник А.С.,

представника позивача Сіманчука М.В.,

представника відповідача Білоус І.М.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в режимі ВКЗ цивільну справу за позовом Державного центру зайнятості до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, -

ВСТАНОВИВ:

Державний центр зайнятості звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом ДЦЗ від 14.07.2017 року № 207-к ОСОБА_1 було призначено на посаду директора Вінницького ОЦЗ з 17.07.2017 року.

За умовами контракту № 20 від 25.11.2022 року відповідачку призначено на посаду директора Вінницького обласного центру зайнятості на термін з 29.11.2022 року до 28.02.2023 року.

Додатковими угодами до контракту № 20 від 25.11.2022 року термін дії контракту неодноразово продовжувався, зокрема додатковою угодою № 174 від 29.05.2024 року до 01.07.2024 року.

Наказом ДЦЗ від 01.07.2024 року № 78-к ОСОБА_1 звільнено з посади директора Вінницького обласного центру зайнятості у зв`язку з закінченням строку дії контракту.

При ьцому, в період роботи на вказаній посаді відповідач видала наказ від 13.03.2023 року № 231-к «Про звільнення ОСОБА_2 » з посади заступника директора Вінницького обласного центру зайнятості 13.03.2023 року у зв`язку зі змінами в організації праці, які пов`язані зі зміною структури та штатного розпису Вінницького обласного центру зайнятості, скороченням чисельності та штату працівників, згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України.

Однак, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29.06.2023 року № 127/10386/23 позов ОСОБА_2 до Вінницького обласного центру зайнятості задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ директора Вінницького обласного центру зайнятості від 13.03.2023 року №231-к «Про звільнення ОСОБА_2 ». Поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника директора Вінницького обласного центру зайнятості з 14.03.2023 року. Стягнуто ВОЦ на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу (без вирахування податків та зборів) в сумі 106 896,66 грн., судовий збір 1 073, 60 грн., витрати на правничу допомогу 13 000,00 грн. Стягнуто з ВОЦЗ на користь держави судовий збір в сумі 1 073, 60 грн.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 20.09.2023 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.06.2023 року № 127/10386/23 залишено без змін. Стягнуто з ВОЦЗ на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати за надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції в сумі 3 000,00 грн.

Ухвалою Верховного Суду від 27.10.2023 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі № 127/10386/23 за касаційною скаргою ВОЦЗ на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.06.2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 20.09.2023 року. На виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області Вінницьким обласним центром зайнятості було проведено виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та всі інші платежі на суму 125 043,86 грн., тому протиправними діями директора Вінницького обласного центру зайнятості ОСОБА_1 було завдано шкоду Фонду на загальну суму 125 043,86 грн., тому відповідно до ст.ст. 134, 237 КЗпП України позивач просив суд стягнути зі ОСОБА_1 в порядку регресу 125 043,86 грн. завданої матеріальної шкоди, а також судові витрати.

Ухвалою суду від 31.10.2024 року позов було прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) осіб.

Ухвалою суду від 17.06.2025 року судом було витребувано докази по справі.

В судовому засіданні представник позивача Сіманчук М.В. позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у задоволенні. Суду пояснила, що внаслідок реорганізації ДЦЗ і за результатами роботи комісії, за погодженням з Державним центром зайнятості, був звільнений ОСОБА_2 . Це звільнення не було за ініціативою ОСОБА_1 , працювала комісія з фахівців, тому підстав для матеріальної відповідальності ОСОБА_1 немає.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що наказом Державної служби зайнятості від 14.07.2017 року № 207-к ОСОБА_1 було призначено на посаду директора Вінницького обласного центру зайнятості з 17.07.2017 року (а.с. 23).

За умовами контракту № 20 від 25.11.2022 року ОСОБА_1 призначена на посаду директора Вінницького обласного центру зайнятості на термін з 29.11.2022 року до 28.02.2023 року (а.с. 24-26).

Додатковими угодами до контракту № 20 від 25.11.2022 року термін дії контракту неодноразово продовжувався, зокрема, додатковою угодою № 174 від 29.05.2024 року на строк до 01.07.2024 року (а.с. 27).

П.2.2 розд. 2 контракту визначено, що директор регіонального центру зайнятості, серед іншого: керує центром, забезпечує належну організацію його діяльності, виконання ним вимог Конституції та законів України, актів Президента України, актів КМУ, наказів та доручень Мінекономіки, ДЦЗ з питань, що належать до повноважень Центру, рішень правління Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, виконання покладених на центр та підпорядкованих йому установ завдань і функцій, належне використання коштів Фонду в межах затверджених видатків бюджету, майна та матеріальних цінностей, що закріплене за центром на праві оперативного управління; у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує та контролює їх виконання відповідно до законодавства; призначає на посади та звільняє з посад працівників центру, філій регіонального центру зайнятості та підпорядкованих базових центрів зайнятості тощо (а.с. 24-26).

На підставі контракту між директором та ДЦЗ виникли трудові відносини (п. 1.2).

Відповідно до п. 1.5 директор підзвітний ДЦЗ в межах, установлених законодавством та цим контрактом (п. 1.5).

Наказом Державного центру зайнятості від 01.07.2024 року № 78-к ОСОБА_1 звільнено з посади директора Вінницького обласного центру зайнятості у зв`язку з закінченням строку дії контракту (а.с. 28).

08.03.2023 року директор Вінницького обласного центру зайнятості звернулася до директора Державного центру зайнятості зі поданням про погодження звільнення ОСОБА_2 (а.с.142).

Листом директор Державного центру зайнятості Юлія Жовтяк погодила звільнення ОСОБА_2 (а.с.141).

В період роботи на вказаній посаді відповідач ОСОБА_1 видала наказ від 13.03.2023 року №231-к «Про звільнення ОСОБА_2 з посади заступника директора Вінницького обласного центру зайнятості з 13.03.2023 року у зв`язку зі змінами в організації праці, які пов`язані із зміною структури та штатного розпису Вінницького обласного центру зайнятості, згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 21).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29.06.2023 року № 127/10386/23 позов ОСОБА_2 до Вінницького обласного центру зайнятості задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ директора Вінницького обласного центру зайнятості від 13.03.2023 року №231-к «Про звільнення ОСОБА_2 ». Поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника директора Вінницького обласного центру зайнятості з 14.03.2023 року. Стягнуто ВОЦ на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу (без вирахування податків та зборів) в сумі 106 896,66 грн., судовий збір 1 073, 60 грн., витрати на правничу допомогу 13 000,00 грн. Стягнуто з ВОЦЗ на користь держави судовий збір в сумі 1 073, 60 грн. (а.с.134-140).

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що підставою незаконного звільнення ОСОБА_2 став наказ № 231-к директора ВОЦЗ ОСОБА_1 «Про звільнення ОСОБА_2 » від 13.03.2023 року.

Рішення суду першої інстанції виконано. Наказом ВОЦЗ від 30.06.2023 року № 435-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_2 скасовано наказ Вінницького обласного центру зайнятості від 13.03.2023 року № 231-к «Про звільнення ОСОБА_2 » та поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника директора Вінницького обласного центру зайнятості з 14.03.2023 року. (а.с.22).

На виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.06.2023 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 20.09.2023 року по справі №127/10386/23, Вінницьким обласним центром зайнятості проведено виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без вирахування податків та зборів) ОСОБА_2 у сумі у сумі 106896,66 грн (сто шість тисяч вісімсот дев`яносто шість грн 66 коп.) (платіжні інструкції від 01.11.2023 №№ 387, 388, 389), судового збору на користь ОСОБА_2 у сумі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три грн 60 коп.) (платіжна інструкція від 01.11.2023 №391), витрат на правничу допомогу адвоката 13000 грн (тринадцять тисяч грн 00 коп.) (платіжна інструкція від 01.11.2023 №392), витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у сумі 3000 грн (три тисячі грн 00 коп.) (платіжна інструкція від 01.11.2023 №393), а також сплачено судовий збір на користь держави у сумі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три грн 60 коп.) (платіжна інструкція від 03.10.2023 №5185) (а.с.29-35).

Обґрунтовуючи вимоги, позивач зазначив, що внаслідок незаконного звільнення ОСОБА_2 , якого згодом було поновлено на роботі, діями відповідача ОСОБА_1 завдано матеріальної шкоди Державному центру зайнятості, який здійснює контроль за використанням коштів, на загальну суму 125 043,86 грн., тому в порядку регресу позивач просив стягнути вказану суму в повному обсязі.

Між сторонами виникли трудові правовідносини, тому при вирішенні спору з приводу покладення матеріальної відповідальності за шкоду, пов`язану із незаконним звільненням працівника, суд застосовує відповідні норми КЗпП України, Положення про Державну службу зайнятості, Положення про Державний центр зайнятості.

Частиною 3 ст. 233 КЗпП України визначено, що для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу (ст. 136 КЗпП України).

Державний центр зайнятості є вищестоящим в порядку підлеглості органом.

Згідно Положення про Державну службу зайнятості, затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України 16.12.2020 року № 2663, Державна служба зайнятості (далі - Служба) є централізованою системою державних установ, діяльність якої спрямовується та координується Міністерством економіки України (далі - Мінекономіки).

Служба складається з Державного центру зайнятості, регіональних центрів зайнятості - Центру зайнятості Автономної Республіки Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських центрів зайнятості та їх філій, закладу післядипломної освіти «Центр підвищення кваліфікації служби зайнятості», закладів професійної (професійно-технічної) освіти Державної служби зайнятості, інших закладів освіти Державної служби зайнятості (далі - заклади освіти Служби), а також підприємств, установ, організацій, утворених Службою.

Служба у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України та Мінекономіки, рішеннями правління Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття (далі - Фонд), іншими нормативно-правовими актами та цим Положенням.

Діяльність Служби та виконання нею завдань і функцій, передбачених законодавством, у тому числі цим Положенням, фінансується за рахунок коштів Фонду та інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно вказаного Положення Державний центр зайнятості відповідно до покладених на нього завдань здійснює управління та оперативне розпорядження фінансовими ресурсами Фонду в межах затвердженого бюджету Фонду відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», управління майном, в межах, визначених чинним законодавством;здійснює контроль за використанням коштів Фонду.

Згідно розд. 4 п. 12 зазначеного Положення про Державну службу зайнятості, директор регіонального центру зайнятості, зокрема, забезпечує виконання регіональним центром зайнятості, його філіями вимог Конституції та законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, наказів Мінекономіки з питань, що належать до сфери діяльності Державної служби зайнятості, рішень правління Фонду, інших нормативно-правових актів; керує діяльністю регіонального центру зайнятості, його філій, забезпечує виконання покладених на них завдань і функцій, належне використання коштів Фонду в межах затвердженого кошторису видатків, виконання наказів Мінекономіки, наказів і доручень Державного центру зайнятості; призначає на посади та звільняє з посад працівників регіонального центру зайнятості (крім заступників директора, заступників директора - начальників управлінь/відділів регіональних центрів зайнятості, які призначаються на посади та звільняються з посад за погодженням з Державним центром зайнятості) та його філій; за погодженням з директором Державного центру зайнятості призначає на посади та звільняє з посад директорів філій регіонального центру зайнятості, уповноважену особу з питань запобігання та виявлення корупції регіонального центру зайнятості.

Відповідно до п. 4.1 контракту № 20 від 25.11.2022 року між Державним центром зайнятості та ОСОБА_1 у разі невиконання чи неналежного виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, сторони несуть відповідальність згідно із законодавством та цим контрактом.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.

Статтею 237 КЗпП України визначено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо роботодавець затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Згідно роз`яснень, викладених в п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п.8 ст.134 та нової редакції ст. 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Факт незаконного звільнення заступника директора Вінницького обласного центру зайнятості ОСОБА_2 встановлений Вінницьким міським судом Вінницької області в рішенні від 29.06.2023 року про поновлення на роботі і свідчить про вину ОСОБА_1 , яка була уповноважена на звільнення працівника.

Заперечуючи щодо позовних вимог представник відповідача зазначила, що звільнення відбувалось за погодженням з Державним центром зайнятості, тому вини ОСОБА_1 у незаконному звільненні ОСОБА_2 немає.

03.01.2023 року комісією Вінницького обласного центру зайнятості визначено працівників, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення (а.с.145-148).

Разом з тим, саме за наказом ОСОБА_4 був звільнений ОСОБА_2 , а факт незаконного звільнення працівника встановлений судом і свідчить про вину особи, уповноваженої на звільнення працівників.

Відповідальність у такому випадку настає незалежно від форми вини.

Вказане спростовує твердження ОСОБА_1 про недоведеність вини у завданні матеріальної шкоди Державному центру зайнятості, а також про те, що рішення про звільнення було колективним і за ініціативною Державного центру зайнятості в особі керівника Ю.Жовтяк, тому відповідальність за незаконне звільнення несуть інші особи, які приймали участь у звільненні, зокрема готували наказ про звільнення та погоджували його.

Таким чином, директор Вінницького обласного центру зайнятості Скоковська Г.П., як службова особа, яка видала наказ про звільнення і який у подальшому був визнаний незаконним і скасований в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну Державному центру зайнятості (який здійснює контроль за використанням коштів Фонду) у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки при виконанні судового рішення № 127/10386/23 ОСОБА_2 було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу (без вирахування податків та зборів) у сумі 106896,66 грн (сто шість тисяч вісімсот дев`яносто шість грн 66 коп.) (платіжні інструкції від 01.11.2023 №№ 387, 388, 389), судового збору на користь ОСОБА_2 у сумі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три грн 60 коп.) (платіжна інструкція від 01.11.2023 №391), витрат на правничу допомогу адвоката 13000 грн (тринадцять тисяч грн 00 коп.) (платіжна інструкція від 01.11.2023 №392), витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у сумі 3000 грн (три тисячі грн 00 коп.) (платіжна інструкція від 01.11.2023 №393), а також сплачено судовий збір на користь держави у сумі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три грн 60 коп.) (платіжна інструкція від 03.10.2023 №5185).

Таким чином, протиправними діями директора Вінницького обласного центру зайнятості ОСОБА_1 завдано шкоду Фонду на загальну суму 125043,86 грн (сто двадцять п`ять тисяч сорок три грн. 86 коп.), які підлягають стягненню з відповідачки.

Згідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір в розмірі 2 422,40 грн.

Керуючись ст.ст. 134, 136, 233, 237 КЗпП України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов Державного центру зайнятості до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , на користь Державного центру зайнятості, код ЄДРПОУ - 03491079, в порядку регресу 125 043 (сто двадцять п`ять тисяч сорок три) гривні 86 копійок, а також судовий збір 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення чи складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: Державний центр зайнятості, 01601, м. Київ, вул. Еспланадна, 8/10,

Відповідач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Повний текст судового рішення складено 11.08.2025 року.

Суддя: