Справа № 946/376/22
Провадження № 2/946/1620/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2025 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Смокіної Г.І.,

за участю секретаря судового засідання Тащі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Ізмаїльський морський торгівельний порт України» в особі Ізмаїльської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

18.01.2022 ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та просить визнати протиправним та скасувати наказ № 309-к/14 Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Ізмаїльська філія від 09.12.2021 «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.12.2021 до часу фактичного виконання рішення суду. Свої вимоги мотивує тим, що наказом по підприємству від 18.12.2020 № 291-ос її було переведено тимчасово на посаду бухгалтера сектору з розрахунків з працівниками централізованої бухгалтерії з окладом 9650 грн на місяць з 21.12.2020 по 19.11.2023. 11.11.2021 нею було отримано попередження про ознайомлення із наказом від 18.11.2021 № 112/14-АГ «Про порядок допуску до робочих місць працівників Ізмаїльської філії ДП «АМПУ», у п. 4 якого вказано, що працівники, які відмовляються чи ухиляються від отримання профілактичного щеплення, на період дії карантину, встановленого Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Co-2, підлягатимуть відстороненню від роботи із настанням відповідних наслідків. 19.11.2021 їй було надано аркуш ознайомлення працівників централізованої бухгалтерії з вищевказаним наказом. 06.12.2021 нею до начальника філії була подана заява, в якій вона просила не відстороняти її від роботи з підстав, вказаних у наказі від 18.11.2021 № 112/14-АГ, з обґрунтуванням своїх вимог згідно із діючим законодавством. 09.12.2021 підприємством був виданий наказ № 309-к/14 «Про відсторонення від роботи», в якому вказано, що у зв`язку з ухиленням від отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Co-2, на період дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Co-2, з 09.12.2021 з 08:00 год. відсторонити від роботи тимчасово виконуючу обов`язки бухгалтера сектору з розрахунків з працівниками централізованої бухгалтерії ОСОБА_1 без збереження заробітної плати. Вважає вищевказаний наказ про відсторонення незаконним, таким, що порушує її трудові права, прямо суперечить нормам національного законодавства, міжнародного права, в тому числі права на працю, принцип рівності прав та заборону дискримінації. У статті 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, відстороняються від виконання зазначених видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. Тобто відмова цих працівників від обов`язкових профілактичних щеплень має відбуватись саме у такому порядку. Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у ч. 6 ст. 12 цього закону, де зазначено, якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження засвідчити це актом у присутності свідків. Іншого порядку відмови від обов`язкових профілактичних щеплень ані цей, ані будь-який інший закон не містить. Не містить цей закон і іншої підстави для встановлення юридичного факту відмови особи від обов`язкових профілактичних щеплень, аніж відібране лікарем письмове підтвердження особи від вакцинації або акт, складений лікарем у присутності свідків, про відмову скласти особою таке письмове підтвердження. Також зазначає, що вищевказана стаття передбачає таке: профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. В той же час, щеплення проти COVID-19 не віднесено до переліку обов`язкових та не включені до календаря щеплень. Крім того, вимога відповідача до позивачки надати відомості, що стосуються наявності профілактичного щеплення від COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, є грубим порушенням права позивачки на конфіденційність та повагу до її приватного життя. Крім того, вищевказаним наказом про відсторонення, яке може тривати невизначений термін, що по суті є аналогічним звільненню, позивачку незаконно позбавили можливості працювати та отримувати заробітну плату, у зв`язку із чим просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу на підставі ст. 235 КЗпП України.

25.11.2024 позивачка позовні вимоги уточнила та просила стягнути з відповідача на її на користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.12.2021 до 01.03.2022 у розмірі 33853,44 грн.

Заявою від 17.04.2025 позивачка просила позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу № 309-к/14 «Про відсторонення від роботи» залишити без розгляду у зв`язку із добровільним виконанням частини позовних вимог роботодавцем та поновленням позивачки на роботі.

Процесуальні дії суду

Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24.01.2022 відкрито спрощене провадження у справі.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.08.2022 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13.10.2022 провадження у справі зупинено.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області провадження у справі поновлено.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05.05.2025 позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу залишено без розгляду.

Аргументи учасників справи

Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених в уточненій позовній заяві від 25.11.2024. Раніше у судовому засіданні пояснила, що була не згодна із примусовою вакцинацією, оскільки якості вакцини не довіряла. Працювала у кабінеті разом із іншими працівниками, крім того, мала контакт з працівниками на момент нарахування авансу та зарплати в силу виконання своїх посадових обов`язків. Особисто збирала інформацію про хворих на COVID-19, оскільки через інші засоби збирати такі дані було неможливо. Крім того, за необхідності особисто надавала начальнику документи для підписання. Зауважила, що у подальшому її було допущено до роботи попри те, що щеплення вона не робила. Представник позивачки раніше пояснила, що позивачку було допущено до виконання посадових обов`язків 01.03.2022, тому просила залишити вимоги про визнання протиправним та скасування наказу № 309-к/14 без розгляду.

У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві від 14.03.2022 та письмовому клопотанні від 02.08.2024. Згідно відзиву від 14.03.2022, роботодавцем в повному обсязі враховано норми чинного законодавства України, належним чином їх застосовано, при цьому вжито заходів для дотримання прав та інтересів позивачки як працівника філії з огляду на необхідність захисту суспільних інтересів, в т.ч. трудового колективу в цілому. В ситуації, що склалась, роботодавцем було зафіксовано факт ухилення позивачки від отримання профілактичного щеплення, а не її відмову. Процедура фіксації ухилення працівника від отримання профілактичного щеплення прямо не регламентована, що дозволяє роботодавцю фіксувати цю обставину в довільній формі із дотриманням норм чинного законодавства та прав працівників. Відсторонення позивачки від профілактичного щеплення підтверджено актом про ухилення працівника від отримання обов`язкового профілактичного щеплення від 09.12.2021 та наказом від 09.12.2021 № 309-к/14 «Про відсторонення від роботи», з яким її було ознайомлено під особистий підпис. Процедура визначення обов`язковості щеплення проти COVID-19, передбачена ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», була дотримана. Вказаною нормою також визначено наслідки ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, а саме: у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Зазначена норма не суперечить ст. 46 КЗпП України, частина 1 якої містить можливість відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом у випадках, передбачених законодавством. Тобто підстави для відсторонення працівників можуть встановлюватися не тільки законом, а й підзаконним актами. Постанова КМУ від 09.12.2020, на підставі положень якої позивачку було відсторонено, та відповідний наказ МОЗ, яким ця постанова затверджена, у встановленому законом порядку незаконними не визнавалися. Таким чином, роботодавцем належним чином та із розумною обачністю дотримано вимоги національного законодавства, які не суперечать Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та обумовлюють втручання у приватне життя позивачки у даному випадку як необхідний у демократичному суспільстві захід в інтересах національної та громадської безпеки для захисту здоров`я інших осіб. У спірних правовідносинах роботодавцем будь-яка інформація, документи чи відомості, що захищені лікарською таємницею в силу приписів чинного законодавства України, не вимагались. Згода на обробку персональних даних в рамках трудових відносин від позивачки роботодавцю надано. Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових відносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по своїй суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання тим чи іншим негативним наслідкам. При цьому на період відсторонення від роботи за працівниками, в т.ч. за позивачкою в ситуації, що склалась, зберігається робоче місце, посада тощо. Також слід зауважити, що саме по собі відсторонення від роботи, що розглядається, не є безстроковим. Вказане свідчить про помилкове ототожнення позивачкою її відсторонення від роботи зі звільненням. Згідно із письмовим клопотанням від 02.08.2024, по справі №130/3548/21 за позовом до АТ «Українська залізниця» прийнято постанову Великою Палатою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року, у якій містяться висновки, що для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар - надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими. Відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною метою. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети. В той же час Велика Палата Верховного Суду зазначила, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності» та є пропорційним цій меті, тобто дозволяє її досягнути найменш обтяжливими для людини засобами. З огляду на це в кожній конкретній ситуації треба з`ясовувати, наскільки захід втручання у відповідне право був виправданим. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим. Однак слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо. Додатково зазначив, що трудові обов`язки позивачки, передбачені посадовою інструкцією ПІ 14.02-18, поміж іншого, передбачали наступне: здійснювати прийом первинних документів для нарахування та виплати заробітної плати (на паперових носіях та в електронному вигляді), контролювати правильність їх складання (п. 3.3); приймати і контролювати правильність оформлення листків про тимчасову непрацездатність, здійснювати нарахування виплат по тимчасовій непрацездатності (п. 3.4); готувати відомості на перерахування заробітної плати як в електронному вигляді, та і на паперових носіях (п. 3.5); забезпечувати оформлення та надання довідок іншим користувачам, що стосуються розрахунків із заробітної плати (п. 3.8); вести табельний облік підрозділу центральної бухгалтерії визначених наказом начальника філії, керуючись вимогами Інструкції щодо ведення обліку робочого часу працівників (п. 3.14); вимагати від структурних підрозділів філії надання довідок, розрахунків, табелів, наказів, заяв та інших документів (п. 4.2). Кожен з цих обов`язків за специфікою вимагає особистий контакт з іншими працівниками, зокрема під час прийому

документів для нарахування та виплати заробітної плати, лікарняних листів,

видачі довідок та інших документів, ведення табельного обліку. Окрім цього, згідно з п. 7.1 посадової інструкції Позивачки та наказом «Про затвердження та введення в дію Переліку відповідальних осіб за табельний облік у структурних підрозділах ІФ ДП «АМПУ» №121/14-АГ від 09.12.2021 її трудові обов`язки передбачають взаємодію з головним бухгалтером філії, з заступником головного бухгалтера, з завідувачем сектору

розрахунків заробітної плати, начальником ВУП, начальниками структурних

підрозділів філії, окремими фахівцями структурних підрозділів, сторонніми

організаціями і контролюючими органами. Відповідно до Інструкції щодо ведення обліку робочого часу працівників ІФ ДП «АМПУ» (ВУП І 10.19-15), затвердженої Наказом Філії №202 від 30.10.2015, табельний облік передбачає: особистий контроль за своєчасним прибуттям на роботу, перебуванням на робочих місцях і виходом з роботи працівників структурного підрозділу (п. 4.1.1); складання щоденних зведень про присутність на роботі, запізнення і працюючих в структурному підрозділі (відділі) (п. 4.1.2); контроль за своєчасним поданням працівниками листків тимчасової непрацездатності, довідок про догляд за хворими та інших документів, які підтверджують право на їх відсутність на роботі (п. 4.1.4); оформлення листків тимчасової непрацездатності та надання їх у відділ управління персоналом (п. 4.1.5). Таким чином здійснення такого обліку вимагає постійного особистого щоденного контролю за присутністю та явкою працівників і безпосереднє контактування з ними. Отже, враховуючи трудові функції позивачки, які передбачають необхідність регулярного контакту з іншими працівниками підприємства, об`єктивно оцінюючи загрозу, яку потенційно може нести невакцинований працівник, вважає, що таке індивідуальне обмеження позивачки в ситуації, що склалася, як тимчасове відсторонення невакцинованого працівника відповідає загальновизнаному пріоритету захисту здоров`я суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19. Додатково пояснив, що дію оскарженого наказу № 309-к/14 про відсторонення позивачки було зупинено на підставі Наказу МОЗ України від 25.02.2022 № 380 «Про зупинення дії наказу МОЗ України від 04.10.2021 № 2153, позивачку було допущено до роботи без видання будь-якого наказу по підприємству, наказ № 309-к/14 незаконним не визнавався та не скасовувався. Збереження заробітної плати на період відсторонення не передбачено.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Згідно витягу з наказу Ізмаїльської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 18.12.2020 № 291-ос, ОСОБА_1 , підсобного робітника господарського відділу адміністративно-господарської служби, переведено тимчасово за ст. 33 КЗпП України на посаду бухгалтера сектору з розрахунків з працівниками централізованої бухгалтерії з окладом9650 грн на місяць з 21 грудня 2020 по 19.11.2023 за строковим трудовим договором за сімейними обставинами за погодженням сторін на строк відсутності ОСОБА_2 до виконання посадових обов`язків по посаді бухгалтера сектору з розрахунків з працівниками централізованої бухгалтерії, до дня її виходу на роботу (а.с. 11).

11.11.2021 ОСОБА_1 попереджено про необхідність обов`язкового отримання профілактичного щеплення проти COVID-19, згідно якого працівники, які до 08.12.2021 включно не будуть вакциновані та/або не нададуть до відділу управління персоналом документальне підтвердження отриманого щеплення, на підставі ст. 46 КЗпП України з 09.12.2021 будуть відсторонені від роботи (а.с. 9).

18.11.2021 по Ізмаїльській філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» видано наказ № 112/14АГ «Про порядок допуску до робочих місць працівників Ізмаїльської філії ДП «АМПУ»», п. 1 якого наказано з 09.12.21 та на весь період дії карантину з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, вхід на територію філії працівників філії здійснюється виключно після їх реєстрації на прохідних ВПК-1 та морського вокзалу працівником ВУП. Реєстрації з наступним допуском на території філії підлягають працівники філії, що пред`явили один з наступних документів: документ, що підтверджує отримання профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2; чинний висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Працівники, які відмовляються чи ухиляються від отримання профілактичного щеплення підлягатимуть відстороненню від роботи із настанням відповідних наслідків. Відмова працівника від отримання профілактичного щеплення може бути зафіксована шляхом надання ним відповідної власної заяви на ім`я начальника філії; складення акту про усну заяву працівника під час реєстрації про його відмову від отримання профілактичного щеплення (а.с. 12). З наказом позивачка ознайомлена 19.11.2021.

09.12.2021 складено акт про ухилення працівника від отримання обов`язкового профілактичного щеплення відносно ОСОБА_1 (а.с. 55).

Наказом Ізмаїльської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 09.12.2021 № 309-к/14 «Про відсторонення від роботи» у зв`язку з ухиленням від отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 09.12.2021 з 08:00 год. відсторонено від роботи (з оплатою праці згідно ст. 94 КЗпП України, ст. 1 ЗУ «Про оплату праці») тимчасово виконуючу обов`язки бухгалтера сектору з розрахунків з працівниками централізованої бухгалтерії ОСОБА_1 (а.с. 56).

Наказом Ізмаїльської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 28.02.2022 № 61/1-К/14 «Про зупинення дії наказів «Про відсторонення від роботи»» на підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2022 № 380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153» з 01.03.2022 зупинено дію наказів «Про відсторонення від роботи»: № 309-К/14 від 09.12.2021, від № 310-К/14 від 09.12.2021, № 317-К/14 від 20.12.2021 (а.с. 58).

Позиція суду

Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вислухавши позивачку та представника відповідача, перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Великою Палатою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 за позовом до АТ «Українська залізниця» прийнято постанову, яка містить висновок, що відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

У відповідний період Україна, поряд з іншими державами, зазнала значних труднощів у сфері охорони здоров`я. Згідно зі статистичними даними в середньому у 2021 році від COVID-19 в Україні помирало 7 168 осіб на місяць. Коронавірусна інфекція COVID-19 у тому році стала другою за частотою причиною смертей українців (12 %) після серцево-судинних захворювань (60,2 %) Вказане зумовлювало необхідність вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

В кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд і в постановах від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 (провадження № 61-17335св20), від 20 березня 2018 року у справі № 337/3087/17 (провадження № К/9901/283/18), від 08 лютого 2021 року у справі № 630/554/19 (провадження № 61-6307св20).

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті).

Судом встановлено, що трудові обов`язки позивачки, передбачені посадовою інструкцією бухгалтера сектору з розрахунків з працівниками централізованої бухгалтерії ПІ 14.02-18, передбачали: здійснювати прийом первинних документів для нарахування та виплати заробітної плати (на паперових носіях та в електронному вигляді), контролювати правильність їх складання (п. 3.3); приймати і контролювати правильність оформлення листків про тимчасову непрацездатність, здійснювати нарахування виплат по тимчасовій непрацездатності (п. 3.4); готувати відомості на перерахування заробітної плати, виплат по тимчасовій непрацездатності як в електронному вигляді, та і на паперових носіях (п. 3.5); забезпечувати оформлення та надання довідок іншим користувачам, що стосуються розрахунків із заробітної плати (п. 3.8); вести табельний облік підрозділу центральної бухгалтерії визначених наказом начальника філії, керуючись вимогами Інструкції щодо ведення обліку робочого часу працівників (п. 3.14); вимагати від структурних підрозділів філії надання довідок, розрахунків, табелів, наказів, заяв та інших документів (п. 4.2); взаємодіяти з головним бухгалтером філії, з заступником головного бухгалтера, з завідувачем сектору розрахунків заробітної плати, начальником ВУП, начальниками структурних підрозділів філії, окремими фахівцями структурних підрозділів, сторонніми

організаціями і контролюючими органами у межах своєї компетенції (п. 7.1.). З інструкцією позивачка ознайомлена 21.12.2020.

Крім цього, в судовому засіданні позивачка не заперечувала факт наявності контактування з іншими працівниками у зв`язку з виконанням посадових обов`язків, дистанційно виконувати вказані обов`язки не видавалось можливим.

Отже, здійснивши оцінку загрози, яку потенційно могла нести невакцинована позивачка в силу виконання своїх посадових обов`язків, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для обов`язкового щеплення позивачки проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення її від роботи.

Таким чином, дії відповідача по відстороненню позивачки від роботи були законними, відповідали легітимній меті та були пропорційними такій меті.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05.05.2025 позовні вимоги до відповідача в частині вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі залишено без розгляду за заявою позивачки на підставі п. 5. ч. 1, ч. 2 ст. 257 ЦПК України.

Отже, предметом позову є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо законності ненарахування працівникові заробітної плати впродовж строку відсторонення від роботи Великою Палатою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у постанові по справі №130/3548/21 за позовом до АТ «Українська залізниця» зроблено такий висновок.

Частиною другою статті 2 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно із частиною першою статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови.

У зв`язку із цим у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.

Обгрунтовуючи позовні вимоги в цій частині, позивачка посилається на те, що внаслідок незаконного відсторонення від роботи була позбавлена можливості працювати та отримувати заробітну плату.

Судом встановлено, що наказом Ізмаїльської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 28.02.2022 № 61/1-К/14 «Про зупинення дії наказів «Про відсторонення від роботи»» на підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2022 № 380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153» з 01.03.2022 зупинено дію наказів «Про відсторонення від роботи»: № 309-К/14 від 09.12.2021, від № 310-К/14 від 09.12.2021, № 317-К/14 від 20.12.2021.

Наказ про відсторонення позивачки незаконним не визнавався, не скасовувався та був зупинений наказом Ізмаїльської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 28.02.2022 № 61/1-К/14 «Про зупинення дії наказів «Про відсторонення від роботи», внаслідок чого позивачку було допущено до роботи без видання окремого розпорядчого акту.

За правовою позицією ВС, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 № 755/12623/19, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.

З огляду на те, що незаконність відсторонення від роботи позивачкою не доведено, правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час відсторонення відсутні, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст. 12, 13, 76-83, 141, 258, 263-265, 279 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Ізмаїльський морський торгівельний порт України» в особі Ізмаїльської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Суддя: Г.І.Смокіна