Провадження № 2/752/606/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 травня 2025 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Плахотнюк К.Г.,

за участі секретаря судового засідання: Солодовник Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «В Лізинг» про визнання договору фінансового лізингу недійсним,-

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до ТОВ «В Лізинг», у якому просить: визнати недійсними договір фінансового лізингу від 31.01.2020 року № 28-01-2020 з додатком № 1, додатком № 2, додатком № 3, що укладені між ТОВ «В Лізинг» та ОСОБА_1 .

На обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 31.01.2020 року між ним та ТОВ «В Лізинг» укладено договір фінансового лізингу від 31.01.2020 року № 28-01-2020, відповідно до вимог якого разом з додатками лізингодавець виконав всі взяті на себе зобов`язання, а саме: придбав предмет лізингу (отримав право власності на предмет лізингу) у продавця (постачальника), якого обрав лізингоодержувач та передав лізингоодержувачу предмет лізингу на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями чинного законодавства договору.

Загальна сума за вказаним договором складає 667 883,91 грн (еквівалент 26 672,68 доларів США).

В зв`язку із затримкою оплати лізингових платежів ТОВ «В Лізинг» подано до Яготинського районного суду Київської області позовну заяву про стягнення коштів, до якої додано копії договору фінансового лізингу, а також додатки № 1, № 2, № 3 до нього, ознайомившись з якими позивач виявив, що наявні на цих додатках підписи виконані не ним, а іншою особою, які також не відображають ті умови, які були сторонами обговорені під час підписання.

При цьому, свій примірник договору фінансового лізингу з додатками до нього позивач знайти не може.

З огляду на викладене, а також, враховуючи той факт, що додатки до договору фінансового лізингу є невід`ємною його частиною, та висвітлюють суттєві умови основного договору, вважає недійсним договір фінансового лізингу від 31.01.2020 року № 28-01-2020.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 10.07.2023 року, після усунення недоліків позовної заяви, відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 27-28). Відповідачу був наданий строк для надання відзиву.

09.10.2023 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому ОСОБА_2 просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивач не заперечує, що підпис у договорі вчинено ним особисто; до початку 2022 року позивач виконував умови договору фінансового лізингу та додатки до нього; позивачем обрано неефективний спосіб захисту, оскільки за відсутності волевиявлення договір є неукладеним і не може кваліфікуватися як недійсний (а.с. 35-39).

Ухвалою суду від 06.12.2023 року закрито підготовче провадження та призначено вказану справу до судового розгляду по суті (а.с. 53).

В судовому засіданні сторони відсутні, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

В матеріалах справи наявна заява представника позивача, в якій ОСОБА_3 просить розглядати справу за її та позивача відсутності.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд доходить наступного висновку.

Судом встановлено, що між ТОВ «В Лізинг» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу від 31.01.2020 року № 28-01-2020, предметом якого є самоскид напівпричіп марки NOVATRAIL, модель SKI 24, 2006 року випуску, загальною вартістю 338 040,00 грн (еквівалент 15 000,00 доларів США) (додаток № 3). Строк лізингу 36 місяців. Загальна сума договору лізингу 667 883,91 грн (еквівалент 26 672,68 доларів США) (а.с. 4-5, 6).

В додатку № 2 до договору фінансового лізингу від 31.01.2020 року № 28-01-2020 визначено графік покриття витрати лізингових платежів (план відшкодування) (а.с. 7).

При цьому, в додатку № 1 до договору фінансового лізингу від 31.01.2020 року № 28-01-2020 визначені загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу (а.с. 8-16).

В усіх перелічених документах в графах «Адреса. Реквізити та підписи сторін» наявні підписи від імені лізингоодержувача ОСОБА_1 .

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Норми ч. 2 ст.16 ЦК України містить перелік способів захисту цивільних прав та інтересів серед яких є такі як :1) визнання права;2) визнання правочину недійсним;3) припинення дії, яка порушує право.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ч.3, 4 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За вимогами ч. ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина другастатті 215 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 806 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 807 ЦК України визначено, що предметом договору лізингу може бути майно, визначене індивідуальними ознаками, яке відповідає критеріям основних засобів відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 16 січня 2021 року у справі № 441/1325/16-ц зроблено висновок, що правовим наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є його нікчемність.

Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Як закріплено нормами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Нормами ч. ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За нормами ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Враховуючи обставини встановлені на підставі зібраних доказів, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не підтвердив належними доказами той факт, що він не підписував договір фінансового лізингу від 31.01.2020 року № 28-01-2020 та додатки № № 1,2,3 до нього.

Установлення факту непідписання договору, як правило, можливе за допомогою відповідної судово-почеркознавчої експертизи (постанова Верховного Суду від 27.09.2023 року в справі № 567/1042/22).

Згідно із ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Однак, звертаючись до суду із зазначеним позовом, ОСОБА_1 не порушував питання про проведення у справі судово-почеркознавчої експертизи для дослідження договору фінансового лізингу від 31.01.2020 року № 28-01-2020 та додатків № № 1,2,3 до нього, зокрема на предмет вчинення/невчинення ним підпису на зазначених правочинах.

При цьому, вказуючи про втрату оригіналу свого примірника спірного правочину додатками, позивач клопотання про витребування доказів (оригіналу договору фінансового лізингу від 31.01.2020 року № 28-01-2020 та додатків № № 1,2,3 до нього) у ТОВ «В Лізинг» не заявляв.

Крім того, підтвердження обставин на які посилається позивач та факт непідписання договору фінансового лізингу, а також додатків до нього, може свідчити про те, що ОСОБА_1 , не укладав вказаних правочинів.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц). Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2024 року у справі № 334/5347/22 зазначено, що: «якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію."

Такі ж висновки щодо неукладеності договору і способу захисту зазначені і в постанові Верховного Суду в постанові від 05 березня 2025 року у справі № 554/11260/21, де поміж іншого вказано, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним; у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність договору у мотивувальній частині судового рішення.

Отже, існує стала судова практика Верховного Суду щодо розгляду спорів, які виникли у зв`язку з неукладеністю правочину, де зазначено про те, що неукладений договір не може бути визнаний недійсним.

Таким чином, заявлена позивачем у цій справі вимога (за умови встановлення наявності суб`єктивного права на захист) про визнання недійсними договору фінансового лізингу від 31.01.2020 року № 28-01-2020 та додатків № № 1,2,3 до нього, не призведе до поновлення порушеного права.

Згідно з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 12, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «В Лізинг» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

Відповідач: товариство з обмеженою відповідальністю «В Лізинг» (місцезнаходження: вул. Казимира Малевича, буд. 86, м. Київ, 03150, ).

Суддя К.Г. Плахотнюк