Справа № 635/9051/23
Провадження № 2/727/156/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі :

головуючого судді Смотрицького В.Г.

при секретарі Гончар В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Чернівці позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Головний сервісний центр МВС, ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ГЕЛЕКСІ ФІНАНС», про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, повернення сторін в первісний стан шляхом скасування свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та поновлення реєстрації транспортного засобу за позивачем, -

встановив:

Представник позивача ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів з позовом про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, повернення сторін в первісний стан шляхом скасування свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та поновлення реєстрації транспортного засобу за позивачем.

Посилалась на те, що 12 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб. Вони разом мешкали у будинку позивача за адресою: АДРЕСА_1 .

Після початку повномасштабної війни вони 28.02.2022 року виїхали з міста до смт. Ясіня Рахівського району Закарпатської області, де мешкали на той час його рідні. Там вони проживали до квітня 2022 року.

На початку квітня 2022 року через скарги відповідачки на його рідні, вони переїхали в м. Чернівці та стали на облік як внутрішньо переміщені особи за адресою: АДРЕСА_2 , де мешкали до вересня 2022 року. Відносини між ними були чудові, довірчі, ввели спільне господарство, сварок не було, до них приїжджала матір відповідачки.

У його власності перебував автомобіль Nissan Leaf, 2018 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , який він придбав ще до шлюбу з відповідачкою. У серпні 2022 року цей автомобіль був доставлений у м. Чернівці.

У вересні 2022 року вони змінили місце проживання у м. Чернівці.

Посвідчення водія у відповідачки на той час було, але вона боялася керувати автомобілем та робила це погано. ОСОБА_1 тренував ОСОБА_2 керувати транспортним засобом. У той час, позивач користувався одразу двома автомобілями Nissan Leaf та Honda, які йому належали. Відповідачка попросила переоформити автомобіль Nissan Leaf на неї та повідомила, що вона вагітна, у разі перереєстрації автомобіля з позивача на неї, вона залишить дитину та не буде робити аборт.

Позивач дуже хотів дитину та був готовий виконати для цього усі прохання відповідачки, тому всупереч власного бажання, погодився на перереєстрацію спірного транспортного засобу, але наміру продати автомобіль Nissan Leaf позивач не мав, об`яви про продаж не давав.

14 жовтня 2022 року позивач перереєстрував транспортний засіб Nissan Leaf на відповідачку у м. Чернівці, відповідно до договору купівлі - продажу 7341/2022/3457591. Вартість автомобіля Nissan Leaf, вказаного у спірному договору 921863 грн. не відповідає дійсності і є явна завищеною ніж його реальна вартість.

Але фактично автомобіль Nissan Leaf із володіння та користування позивача не вибував, він до червня 2023 року керував ним, а кошти відповідно до спірного договору купівлі - продажу не отримав.

Згодом позивач попросив надати докази вагітності відповідачки, однак остання йому повідомила, що вагітність перервалася.

У червні 2023 року відповідачка поїхала до м. Харкова, після чого у них почались сварки.

Через декілька днів відповідачка повернулася до м. Чернівці та прийняла рішення розлучитися з позивачем та пішла від нього.

01.11.2023 року позивач дізнався, що спірний транспортний засіб за договором купівлі-продажу від 12.09.2023 року було перереєстровано з відповідачки на ОСОБА_3 , без його згоди.

А тому просила:

- визнати недійсним укладений між позивачем та відповідачем договір купівлі-продажу транспортного засобу «Nissan Leaf», 2018 року випуску, від 14.10.2022 року;

- визнати недійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу транспортного засобу «Nissan Leaf», 2018 року випуску, від 12.09.2023 року;

- повернути сторони в первісний стан шляхом скасування свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки та моделі «Nissan Leaf», 2018 року випуску за ОСОБА_3 та поновити реєстрацію транспортного засобу за позивачем.

Представник позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримала повністю з підстав, зазначених в позовній заяві, просила задовольнити позов.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала і просила відмовити в його задоволенні за безпідставністю та через невірно обраний спосіб захисту.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Представник третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійні вимоги на предмет позову - Головного сервісного центру МВС в судовому засіданні вважала, що підстав для задоволення позову немає, працівниками центру не було допущено жодних порушень чинного законодавства України.

Представник третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійні вимоги на предмет позову - ТОВ «ГЕЛЕКСІ ФІНАНС» в судовому засіданні в режимі відео конференції вважала, що підстав для задоволення позову немає, просила стягнути з позивача на їхню користь судові витрати пов`язані з наданням правничої допомоги.

Суд, заслухавши учасників процесу, свідків, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 12 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб ( т.1, а.с. 17 ). З квітня 2022 року вони проживали в м. Чернівці та стали на облік як внутрішньо переміщені особи за адресою: АДРЕСА_2 . ( т.1, а.с. 20-21 ).

У власності позивача перебував автомобіль Nissan Leaf, д.н.з НОМЕР_2 , який він придбав ще до шлюбу з відповідачкою ( т.1, а.с. 25-26 ).

14 жовтня 2022 року між позивачем та відповідачкою був укладений договір купівлі-продажу автомобіля Nissan Leaf, д.н.з НОМЕР_2 № 7341/2022/3457591. Вартість продажу автомобіля у договорі вказано 921863 грн., автомобіль зареєстровано на нового власника - ОСОБА_2 ( т.1, а.с. 19 ).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 березня 2024 шлюб між сторонами розірвано.

12.09.2023 року між відповідачкою та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу спірного автомобіля Nissan Leaf. Вартість продажу автомобіля у договорі вказано 300000 грн., автомобіль зареєстровано на нового власника - ОСОБА_3 ( т.2, а.с. 134 зв ).

Спірний автомобіль - транспортний засіб марки NISSAN, моделі LEAF, рік випуску 2018, колір СИНІЙ, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , належить ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , виданого ТСЦ 7341, 12.09.2023 року передано у заставу ТОВ "ГЕЛЕКСІ ФІНАНС", як забезпечення грошового зобов`язання в сумі 150000 гривень.

ТОВ «ГЕЛЕКСІ ФІНАНС» та ОСОБА_3 уклали 13 лютого 2024 року Договір застави транспортного засобу. Договір забезпечує виконання ОСОБА_3 зобов`язань, які виникають з Договору №13-02-2024-01 надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, укладеного між ТОВ «ГЕЛЕКСІ ФІНАНС» та ОСОБА_3 13 лютого 2024 року, згідно з яким заставодавець зобов`язаний повернути на умовах Договору позики заставодержателю отриману суму позики, в розмірі 150 000 грн. з кінцевим терміном повернення заборгованості за Договором позики до 13 лютого 2025 року, а також нараховані відсотки, штрафи, пені, комісії у розмірі і випадках, передбачених Договором позики та цим Договором, з врахуванням змін та доповнень до Договору позики та цього Договору, якщо такі будуть укладені ( т.2, а.с. 166 - 179 ).

Свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в судовому засідання пояснили суду, що подружжя ОСОБА_10 підтримували подружні стосунки до літа 2023 року та разом користувались спірним автомобілем, свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 пояснили суду, що відповідачка взагалі не мала коштів на придбання спірного автомобіля, позивач ніколи їм не розповідав про свій намір відчужити його і не бажав його продавати.

Суд вважає, що позивачем та його представником обрано не вірний спосіб захисту з огляду на таке.

14 грудня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 211/7262/21 досліджував питання щодо витребування майна, яке вибуло з володіння власника поза його волею.

Згідно з ст.ст. 317 і 319 ЦК України, саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Правовий аналіз положень статті 387 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.12.2021 у справі № 924/454/20.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19.

Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном набувачем без правових підстав, тобто недобросовісним набувачем, передбачено статтею 387 ЦК України, а право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача передбачено у статті 388 ЦК України і є обмеженим.

Такий правовий висновок неодноразово висловлений Верховним Судом України в постановах від 06 грудня 2010 року у справі № 3-13г10, від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 1522/25684/12 та підтриманий 13 грудня 2023 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в справі № 495/8458/18.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване.

Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи 388ЦК України, є неефективними.

У постанові від 20 червня 2023 року у справі №633/408/18 зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (пункт 11.7 постанови ВП ВС).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Водночас під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на порушника.

Цивільні права або інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Велика Палата неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам ( постанови ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 06.04.2021 у справі № 925/642/19).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Тож під час розгляду справи суд має з`ясувати:

- чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором;

- чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача;

- чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права / інтересу у спірних правовідносинах.

Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону (а закон або договір зі свого боку не визначають іншого ефективного способу захисту), то порушені право чи інтерес позивача підлягають захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.

За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що необхідно відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник ТОВ «Гелексі Фінанс» у письмових поясненнях відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 134 ЦПК України подала до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які третя особа очікує понести у зв`язку із розглядом справи у суді. Докази, які підтверджують понесені учасником справи витрати на правничу допомогу (договір про надання правової допомоги, перелік виконаних робіт), детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, зобов`язалась надати суду у встановлений ЦПК України строк.

У письмових поясненнях зазначено, що розрахунок суми судових витрат (орієнтовний), які очікує понести третя особа у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, складають витрати на правничу допомогу адвоката з підготовки заяв по суті справи, заяв з процесуальних питань, участі у судових засіданнях у Шевченківському районному суді м. Чернівців 25000 грн.

Правнича допомога полягала у підготовці та направленні сторонам та до суду письмових пояснень третьої особи щодо позову у справі та участь в багаточисельних судових засіданнях.

На підтвердження понесених витрат по наданню правничої допомоги представник третьої особи надала:

1. Копію Договору про надання правничої допомоги № 1 від 09 січня 2025 року;

2. Копію акту приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) №1 від 21 березня 2025 року;

3. Копію платіжної інструкції № 19605 від 26 березня 2025 року;

4. Копію акту приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) №2 від 04 квітня 2025 року;

5. Копію платіжної інструкції № 19733 від 03 квітня 2025 року;

6. Копію акту приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) №3 від 18 квітня 2025 року;

7. Копію платіжної інструкції № 20034 від 22 квітня 2025 року;

8. Копію акту приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) №4 від 13 травня 2025 року;

9. Копію платіжної інструкції № 20389 від 13 травня 2025 року;

10. Копію акту приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) №5 від 17 червня 2025 року;

11. Копію платіжної інструкції № 21051 від 18 червня 2025 року;

12. Копію акту приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) №6 від 30 червня 2025 року;

13. Копію платіжної інструкції № 21299 від 02 липня 2025 року;

14. Копію акту приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) №7 від 17 липня 2025 року;

15. Копію платіжної інструкції № 21684 від 17 липня 2025 року ( т.3, а.с. 137 155 ).

Просила стягнути з позивача на користь ТОВ «Гелексі Фінанс» 27520 грн. судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги.

Позивачем до суду було надано письмове клопотання, у якому він вважав безпідставними витрати на правничу допомогу та зазначив, що її розмір є необґрунтовано завищеним, просив відмовити в задоволенні клопотання.

Представник позивача в судовому засіданні також просила відмовити в стягненні з позивача судових витрат по наданню правничої допомоги за безпідставністю.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідившиматеріали справи, суд вважає, що вимоги представника третьої особи є частково обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат - учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на правничу допомогу можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю виконаної роботи. Такі висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду у справі № 910/16803/19 (постанова від 19.07.2021) та Великої Палати Верховного Суду у справі 755/9215/15-ц (постанова від 19.02.2020).

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Наявність договірних відносин між адвокатом Дударенко А.М. та клієнтом ТОВ «ГЕЛЕКСІ ФІНАНС» у справі, що розглядається, підтверджується угодою про надання правничої допомоги від 09.01.2025 та ордером на надання правничої допомоги ( т.3, а.с. 139 141 ).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 вказано, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов?язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

На підтвердження факту оплати витрат на правничу допомогу, які третя особа понесла у зв`язку з розглядом даної справи, до суду надано докази сплати адвокату третьою особою коштів.

Згідно з ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 року в справі №362/3912/18.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих заявнику послуг, оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю проведених засідань та тривалістю розгляду справи, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає, що заявлена третьою особою сума понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 27520 грн. є надмірною та неспівмірною зі складністю справи.

Таким чином, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи, який підлягає відшкодуванню третій особі, підлягає зменшенню та відшкодуванню у розмірі 5000 грн., що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 16, 203, 215, 626 -628 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 43, 49, 76, 81, 89, 133, 137, 141 ч.8, 246, 259, 263, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Головний сервісний центр МВС, ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ГЕЛЕКСІ ФІНАНС», про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, повернення сторін в первісний стан шляхом скасування свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та поновлення реєстрації транспортного засобу за позивачем відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ГЕЛЕКСІ ФІНАНС» судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

У задоволенні іншої частини вимог про стягнення правничої допомоги відмовити.

З повним рішенням суду особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитись 08 серпня 2025 року.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 30 днів з дня проголошення рішення до Чернівецького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя :