ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5180/25 Справа № 213/5018/24 Суддя у 1-й інстанції - Нестеренко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 213/5018/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 березня 2025 року, яке ухвалено суддею Нестеренко О. М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 07 березня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання та просила суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення ОСОБА_4 двадцяти трьох років.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25 лютого 2006 року. Від шлюбу мають повнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між сторонами не розірваний, але з початку військової агресії російської федерації фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинені. В березні 2022 року позивач з дитиною були вимушені виїхати за межі України до Італії в якості біженців. Син ОСОБА_3 на даний час є студентом 2 курсу Криворізького національного університету, денної форми здобуття вищої освіти за кошти фізичних осіб, тобто навчається на контрактній основі. Вартість навчання складає 24 000 грн на рік, а всього за весь період навчання - 96 000 грн. Син сторін у справі не працює, проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Навчання сина здійснюється дистанційно. Позивач не в змозі самостійно утримувати сина, оскільки на даний час не має доходу через втрату роботи. У зв`язку з цим, вони з сином опинилися у скрутному матеріальному становищі, їх з відповідачем син потребує матеріальної допомоги. Відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Відповідач інших дітей на утриманні не має, аліменти нікому не сплачує.

Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 березня 2025 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/6 частки з усіх видів його заробітної плати (доходу), щомісячно, починаючи з 05 грудня 2024 року і до закінчення сином навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23 років. В задоволенні решти позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 211 грн 20 коп. Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції та збільшення розміру стягнутих з відповідача на користь позивача аліментів з 1/6 частини до 1/3 частини доходу відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно визначив розмір аліментів у 1/6 частини доходу відповідача, хоча відповідно до ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітня дитина продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги, батьки зобов`язані її утримувати. Суд не врахував, що розмір витрат на навчання сина становить 24 000 грн на рік (96 000 грн за весь період навчання), що підтверджується договором про надання освітніх послуг. Відповідач має стабільний дохід, який становить у середньому 13 328,09 грн на місяць. Встановлений судом розмір аліментів (1/6 частини доходу) є явно недостатнім для забезпечення потреб сина, зокрема витрат на навчання, проживання, харчування та інші необхідні витрати. З моменту вимушеного виїзду дитини за кордон у 15,5 років (березень 2022 року) відповідач жодного разу не надав фінансової допомоги дитині, не намагався матеріально підтримати сина, незважаючи на обов`язок батьків утримувати своїх дітей.

Зазначає, що судом не враховано, що мати відповідача має інших дітей (сестру та брата відповідача), які також можуть брати участь в її утриманні, оскільки вони є працездатними особами з постійним джерелом доходу, відтак, твердження відповідача про те, що він є єдиним, хто забезпечує матеріальну підтримку матері, не відповідає дійсності. ·

Крім того вказує, що відповідач проживав у належній позивачу квартирі, без жодних фінансових зобов`язань, тоді як вона, перебуваючи за кордоном, змушена була оплачувати всі комунальні послуги за цю квартиру. Відповідач не лише не вносив жодних платежів на утримання житла, а й не компенсував позивачу витрати на сплату електроенергії, водопостачання, газопостачання та інших комунальних послуг. Фактично він користувався житлом безоплатно, не звертаючись до позивача з пропозицією взяти на себе відповідальність за витрати, пов`язані з його проживанням у цій квартирі. Така поведінка свідчить про відсутність належного ставлення відповідача до своїх обов`язків, що також підтверджує його ухилення від фінансової участі в утриманні спільної дитини.

Також апелянт посилається на те, що судом не враховано, що син не має самостійного заробітку, а його навчання здійснюється на платній основі, що створює додаткове фінансове навантаження на позивачку. Крім того, син потребує додаткових витрат на навчальні матеріали, технічне забезпечення, оплату мобільного зв`язку для онлайн занять та інші супутні витрати, необхідні для отримання якісної освіти. Відповідач жодного разу не взяв на себе відповідальність за ці витрати, а тому його фінансова підтримка у розмірі 1/6 частини доходу є явно недостатньою. В свою чергу відповідач не довів, що його матеріальне становище є таким, що унеможливлює сплату аліментів у більшому розмірі, оскільки не надав жодних документальних підтверджень щодо критичності свого фінансового стану.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та з матеріалів справи убачається, що сторони по справі перебувають у шлюбі, який зареєстрований 25 лютого 2006 року Виконавчим комітетом Миколаївської селищної ради Широківського району Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 25 лютого 2006 року.

Сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 25 липня 2006 року.

Згідно довідки № 36-383/2024 від 30 жовтня 2024 року, ОСОБА_4 є студентом 2 курсу Криворізького національного університету, факультет економіки та управління бізнесом, спеціальність - маркетинг, денної форми здобуття вищої освіти за кошти фізичних осіб. Дана обставина також підтверджується Договором про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців № 401 від 31 серпня 2023 року.

Згідно з умовами Договору про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців № 401 від 3108.2023, вартість навчання складає 24 000 грн на рік, а всього за весь період навчання - 96 000,00 грн.

Позивач ОСОБА_1 є безробітною згідно довідки №162384 від 25 вересня 2024 року, виданою позивачу компетентним органом держави за місцем її проживання. Дана довідка складена іноземною мовою, належного перекладу на державну мову суду не надано.

Згідно свідоцтва про народження відповідача ОСОБА_2 , його матір`ю є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є пенсіонером, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_3 . Однак відповідачем не надано доказів, що ОСОБА_5 перебуває у нього на утриманні та доказів на підтвердження її матеріального становища.

Згідно довідки №10/708 від 07 лютого 2025 року ОСОБА_2 з 31 січня 2024 року працює у ПрАТ «ІнГЗК», цех сервісного обслуговування, дільниця Рудозбагачувальної фабрики №1 та займає посаду механік дільниці. Його дохід за листопад 2024 року становив 11 266,53 грн, за грудень 2024 року він не отримав заробітну плату, у січні 2025 року - 9 748,57 грн. Тобто середньомісячний заробіток за період роботи з 01 листопада 2024 року по 31 січня 2025 року складає 13 328,09 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу), починаючи стягнення з 05 грудня 2024 року і до закінчення сином навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23 років, суд першої інстанції виходив з майнового положення сторін у справі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як його суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Згідно ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

У відповідності ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз`яснено у п. 17, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Умовою стягнення аліментів на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, є недостатність забезпечення коштами як для навчання, так і для інших необхідних потреб (маються на увазі побутові потреби харчування, одяг, користування транспортом, придбання навчальної літератури, посібників).

Таким чином, батьки мають обов`язок утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами і відповідно до норм ст. 199 СК України, дійшов вірного висновку про зобов`язання відповідача утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги та вірно визначив розмір аліментів на утримання повнолітнього сина в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення нею двадцятитрьохрічного віку.

Вказаний висновок суду узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року.

Визначаючи розмір аліментів, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на утримання повнолітнього сина та кінцевий термін стягнення аліментів, суд першої інстанції врахував, що згідно зі статтею 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів із урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів із одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

У відповідності ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ухвалюючи рішення по справі, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно визначився із правовідносинами, які виникли між сторонами і, відповідно до норм ст. 199 СК України, дійшов вірного висновку про зобов`язання батька утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги та вірно визначив розмір аліментів.

Висновок суду також узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року.

Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції у повній мірі врахував вимоги ст. 200 СК України, взяв до уваги матеріальне становище повнолітньої дочки та матеріальне становище відповідача.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

В апеляційній скарзі позивачка зазначає, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження того, що він не може сплачувати аліменти в розмірі частини від заробітку (доходу) відповідача.

Але, колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з даними доводами апеляційної скарги, з огляду на наступне.

При визначенні розміру аліментів, судом першої інстанції враховано сімейний та майновий стан сторін, враховано потребу повнолітнього ОСОБА_3 у коштах для оплати навчання.

Разом з тим позивачем не надано суду доказів існування витрат пов`язаних із навчанням сина, потреби в аліментах саме в розмірі 1/3 частини від заробітку відповідача.

Також судом враховано, що відповідач є працездатною особою, офіційно працює та отримує дохід.

Також враховано, відповідач ОСОБА_2 та його мати-пенсіонерка ОСОБА_5 зареєстровані за однією адресою, однак суд дійшов висновку про те, що вказана обставина не підтверджує факт утримання відповідачем своєї матері, а також обсяг його витрат на її утримання. Також відповідачем не надано доказів матеріального становища його матері ОСОБА_5 , доказів стану її здоров`я. У зв`язку з наведеним колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом першої інстанції вказані обставини не були враховані.

Також колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги про те, що відповідач проживав у належній позивачу квартирі, без жодних фінансових зобов`язань, тоді як вона, перебуваючи за кордоном, змушена була оплачувати всі комунальні послуги за цю квартиру. Відповідач не лише не вносив жодних платежів на утримання житла, а й не компенсував позивачу витрати на сплату електроенергії, водопостачання, газопостачання та інших комунальних послуг. Фактично він користувався житлом безоплатно, не звертаючись до позивача з пропозицією взяти на себе відповідальність за витрати, пов`язані з його проживанням у цій квартирі, оскільки вказані доводи позивачки не стосуються предмету даного спору.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що, відповідно норм СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання та зобов`язані утримувати повнолітніх дітей до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення суду без змін, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 04 серпня 2025 року.

Головуючий:

Судді: