Справа № 161/7351/25
Провадження № 2/161/3009/25
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

22 липня 2025 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Коржик Н.В.

розглянувши у відкритому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення в користуванні житлом шляхом вселення,-

В С Т А Н О В И В:

16.04.2025 року позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, на обґрунтування вказавши, що з 2003 року по травень 2022 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 10.10.2019 року, за час шлюбних відносин, вони придбали квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . В даній квартирі вони проживали разом з трьома спільними дітьми. Під час спільного життя відповідач щодо неї застосовував домашнє насильство фізичного та психологічного характеру, що стало причиною розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу відповідач зробив неможливим подальше проживання у вказаному житловому приміщені, вона з дітьми була змушена з`їхати з квартири. Згодом відповідач замінив замки в квартирі, чим обмежив до неї доступ. Вона неодноразово зверталася до ГУНП у Волинській області з приводу вчинення неправомірних дій відповідачем, проте, їй було рекомендовано з даним питанням звернутися до суду. Враховуючи, що квартира перебуває у власності сторін, як спільне майно подружжя, вона має право безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою цієї квартири, як її співвласник. Просить суд зобов`язати відповідача ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення її в квартиру та передати комплект ключів від вхідних дверей; стягнути з відповідача на її корить судові витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.04.2025 року вказану позову заяву прийнято до розгляду, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04.06.2025 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено розгляд по суті.

До початку судового засідання представник позивача до канцелярії суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, щодо заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 64).

Відповідач до судового засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час, місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяви, клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позовну заяву від нього на адресу суду не надходили.

Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 серпня 2003 року по 03.05.2022 року.

Від шлюбу сторони мають спільних неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3

10.10.2019 року, під час, шлюбу сторони придбали квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що станом на 15.09.2023 року право власності на квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 зареєстроване за позивачкою ОСОБА_1 .

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права сумісної власності подружжя.

Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовану презумпцію спільного майна подружжя, яка полягає у тому , що майно набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним з подружжя, який це заперечує, не доведено інше.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджанням майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права сумісної спільної власності подружжя за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У ч. 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права.

Судом встановлено, що відповідач змінив замки на вхідних дверях квартири за адресою: АДРЕСА_1 , чим позбавив можливості позивачку користуватись житлом.

Зазначені обставини об`єктивно підтверджуються листами Луцького РУП ГУНП у Волинській області.

Так, листа Луцького РУП ГУНП у Волинській області від 24.10.2023 року вбачається, що факти, викладені ОСОБА_1 в іі зверненні до поліції знайшли своє підтвердження: замок у вхідних дверях квартири АДРЕСА_2 був замінений ОСОБА_2 без її згоди, дублікат ключів їй не надавався (а.с. 11).

Крім того, з листа Луцького РУП ГУНП у Волинській області від 20.03.2025 року вбачається, що при виїзді за адресою: АДРЕСА_1 було встановлено, що ОСОБА_2 дійсно замінив замки в квартирі за вказаною адресою, чим обмежив ОСОБА_1 доступ до вказаної квартири (а.с. 10).

Вказані докази підтверджують, що відповідач чинить перешкоди позивачці у користуванні належною їй квартирою.

При вирішенні питання про вселення суд враховує, що Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Так, судом встановлено, що квартира є спільним майном подружжя (доказів протилежного відповідач суду не надав, зважаючи на презумпцію спільної сумісної вланості) та позивачці належить частина квартирі на праві власності і вона, як співвласник майна, має право користуватися та розпоряджатися цим майном, проте відповідач чинить перешкоди у користуванні таким майном, суд приходить до висновку про задоволення позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення позивачки у спірне майно.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав)- це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.

Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки судом встановлено, що відповідач своїми діями, створює позивачці перешкоди у реалізації останньою права користування житлом, тому це право підлягає захисту у суді шляхом вселення позивача у спірну квартиру та зобов`язання відповідача передати позивачу ключі від квартири.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

В порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір, що був сплачений позивачкою при звернені до суду у розмірі 1211,20 гривень.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 79-81, 141, 247, 259, 263-265, 280, 352, 352 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення в користуванні житлом шляхом вселення - задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та передання ОСОБА_1 комплекту ключів від вхідних дверей до квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211 (однієї тисячі двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом Волинської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 04 серпня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М.Рудська