Провадження № 22-ц/4808/1233/25
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Девляшевського В.А., Максюти І.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Павликівської Галини Миколаївни на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 червня 2025 року, постановлену судом у складі головуючого судді Домбровської Г.В. у м. Івано-Франківськ, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю,

в с т а н о в и в:

23 червня 2025 року ОСОБА_1 подала до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області позовну заяву до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 червня 2025 року цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю передано на розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва .

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Павликівська Г.М. звернулася до суду з апеляційною скаргою.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд, врахувавши норми ЦПК України, визначив, що існує загальна підсудність справ за місцезнаходженням відповідача (ст. 27 ЦПК) та альтернативна підсудність за вибором позивача (ст. 28 ЦПК), а відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. При цьому суд зазначив, що із відповіді № 1517419 від 26.06.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак апелянт зазначає, що при розгляді, даної справи потрібно враховувати те, що згідно зі ст. 8 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Спори про місце проживання дитини суд розглядає з обов`язковою участю органів опіки та піклування - Служби дітей. В даному випадку третьою особою визначено Службу у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. За загальним правилом потрібно звертатися до суду за місцем знаходження відповідача, але в ряді випадків позивач може звернутися до суду і за місцем свого проживання, враховуючи обставини, які мають значення для справи.

Апелянт вказує, що звертаючись до суду, надала докази, що малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає з нею та перебуває на її вихованні, а батько життям сина не цікавиться. Згідно довідки №151 від 21 травня 2025 року, яка видана закладом дошкільної освіти (ясла-садок) №28 «Квітка Карпат», батько ОСОБА_2 за період з 01.10.2023 року в дошкільний заклад не з`являвся, участі в різноманітних заходах та вихованні дитини в межах дитячого садка не бере, тому саме висновок Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради буде мати важливе значення для вирішення справи. Тобто, суд першої інстанції мав всі підстави розглядати справу за місцем знаходження позивача та малолітньої дитини.

Просить ухвалу Івано-Франківського міського суду від 26 червня 2025 року, якою справа передана на розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідач не скористався своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У відповідності до вимог статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9(передача справи на розгляд іншого суду), 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, в тому числі про передачу справи на розгляд іншого суду, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У такому випадку судове засідання не проводиться, а розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами (частина 13 статті 7 ЦПК України).

Згідно з положеннями ч. 1 ст.8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає вказаним вище вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що до Івано-Франківського міського суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей, яка обґрунтована тим, що 08 травня 2024 року рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області шлюб між сторонами розірвано, питання щодо визначення місця проживання спільної дитини не вирішувалось (а.с.6). Вказувала, що з 2020 син постійно проживає разом із нею та перебуває на її вихованні, батько життям сина не цікавиться. Стверджувала, що відносини з сином у неї будуються на доброзичливій основі, дитина має достатньо одягу, іграшок, завжди доглянута, має хороший розвиток мови, соціально-побутові навички відповідають віку, стан здоров`я задовільний, фізичний та психологічний розвиток відповідає віку. В контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, вважає, що для забезпечення інтересів дитини саме визначення проживання та виховання дитини із матір`ю відповідатиме її законним інтересам. (а.с1-4).

Постановляючи ухвалу про направлення справи за позовом за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про визначення місця проживання дитини з матір`ю за підсудністю на розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва, суд першої інстанції посилався на те, що підсудність даного позову визначається за правилами ч.1 ст. 27 ЦПК України - позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. З огляду на те, що відповідно до відповіді № 1517419 від 26.06.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ( НОМЕР_1 ), то вказана справа не підсудна Івано-Франківському міському суду.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до належного за підсудністю суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Аналогічні положення закріплені у частині 1 статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом (частина 1 статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Територіальна підсудність - це компетенція із розгляду справ однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.

Основними видами підсудності є, зокрема, загальна, альтернативна та виключна.

Згідно зі статтею 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Місце проживання фізичної особи згідно Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» має бути зареєстровано у передбаченому порядку.

За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Вказане правило загальної підсудності (за місцем знаходження відповідача) діє у всіх випадках, коли закон не обумовлює інше стосовно конкретного виду справ.

Враховуючи, що позов містить вимогу про визначення місця проживання дитини, тому регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (частина 8 статті 7 СК України).

За змістом статті 28 ЦПК України позови про визначення місця проживання дитини не віднесені до категорії справ, територіальна підсудність яких може визначатись за вибором позивача.

Підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це така підсудність, при якій позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох вказаних в законі судів.

Апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що альтернативна підсудність є пільговою, вона встановлена для невеликої категорії справ, які мають особливо важливе значення для громадян. Специфіка цього виду територіальної підсудності полягає в тому, що залежно від характеру матеріальних правовідносин та предмета спору, особистих обставин (стан здоров`я, наявність малолітніх дітей, тощо) позивач може обирати серед декількох судів, які будуть компетентними розглянути таку справу.

Стаття 30 ЦПК України не відносить зазначену категорію справ до виключної підсудності.

Таким чином справи за позовами про визначення місця проживання дитини віднесені до територіальної юрисдикції (підсудності) суду, визначеній статтею 27 ЦПК України, тобто за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання або перебування відповідача.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач, звертаючись до Івано-Франківського міського суду про визначення місця проживання дитини, зазначила адресою відповідача ОСОБА_2 АДРЕСА_2 .

Згідно з інформацією від 26.06.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ( НОМЕР_1 ).

Оскільки спір у даній справі виник щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, не віднесений до переліку справ, підсудність яких визначається за вибором позивача, положення діючого процесуального законодавства та зміст спірних правовідносин не надають право позивачу обирати на власний розсуд суд, який має розглядати її позовну заяву, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до законного та обґрунтованого висновку про визначення підсудності вказаного позову за зареєстрованим місцем проживання відповідача.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, оскільки не ґрунтуються на нормах процесуального права.

Розгляд справи судами з порушенням правил підсудності є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки такі суди не є встановленими процесуальним законом для такого розгляду (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 369/238/15-ц (провадження № 14-117цс18)).

Європейський суд з прав людини у справах «Верітас проти України» та «Сокуренко та Стригун проти України», роз`яснив, що суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункті 1 статті 6 Конвенції у разі перевищення ним своїх повноважень, визначених процесуальним законодавством. Зокрема, повноваження суду на розгляд конкретної справи, заяви або скарги визначаються правилами підвідомчості та підсудності.

Згідно з положеннями підпунктів 22-29 рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України», право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Тим не менше право доступу до суду не може бути обмеженим таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. При цьому правила регулювання строків мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Отже, враховуючи все зазначене, а також те, що спір виник з приводу визначення місця проживання дитини, до даних правовідносин застосовуються правила загальної підсудності, відповідно до яких позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, а отже пред`явлений ОСОБА_1 позов не підлягає розгляду в Івано-Франківському міському суді, а відтак суд першої інстанції обґрунтовано передав справу за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувана ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Павликівської Галини Миколаївни залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 12 серпня 2025 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.А. Девляшевський

І.О.Максюта