ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 641/3603/25
Номер провадження 22-ц/818/3727/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Кружиліної О.А., Маміної О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Слобідського районного суду м. Харкова Щепелевої Г.М. від 22 травня 2025 року по справі № 641/3603/25 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Страхової компанії «ПЗУ Україна» про стягнення недоплаченого страхового відшкодування, пені, трьох відсотків річних, індексу інфляції та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства Страхової компанії «ПЗУ Україна» про стягнення недоплаченого страхового відшкодування, пені, трьох відсотків річних, індексу інфляції та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 06 листопада 2024 року о 13 год. 40 хв. на перехресті вул. Г. Тарасенка та вул. Морозова м. Харкова сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Dacia Logan, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував він, та транспортного засобу Volkswagen Passat, реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 .

Внаслідок ДТП належний йому транспортний засіб Dacia Logan, р.н. НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження. Постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 січня 2025 року водія ОСОБА_2 визнано винним в ДТП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 перед третіми особами під час керування транспортним засобом Volkswagen Passat, р.н. НОМЕР_2 , на момент ДТП застрахована в ПрАТ СК «ПЗУ Україна» за полісом № ЕР.221188273 від 28 травня 2024 року.

02 січня 2025 року відповідач сплатив йому страхове відшкодування у розмірі 59 375,41 грн. Однак з таким розміром сплаченого відповідачем страхового відшкодування він не згоден, тому звернувся до суду.

Ухвалою судді Слобідського районного суду м. Харкова від 22 травня 2025 року справу за позовом ОСОБА_1 передано на розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва.

Ухвала мотивована тим, що справа має розглядатися судом за місцезнаходженням відповідача, а не за місцем ДТП, оскільки відповідач не є завдавачем шкоди, а виконує виключно договірні зобов`язання за договором страхування.

На вказану ухвалу судді 26 травня 2025 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 адвокат Кайданнік Д.А. до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до Слобідського районного суду м. Харкова.

Апеляційна скарга мотивована тим, що хоча відповідач і не є особою, що заподіяла шкоду позивачу але в силу закону та полісу в межах страхових сум має обов`язок відшкодувати шкоду за особу, відповідальну за цю шкоду. Шкода заподіяна саме у Слобідському районі м. Харкова. За таких обставин, позивач має право скористатися положеннями частини шостої ст. 28 ЦПК України, яка надає йому можливість звернутися за відшкодуванням шкоди, заподіяної його майну, за місцем заподіяння такої. Отже, він вірно реалізував своє право альтернативної підсудності, пред`являючи позов саме за місцем заподіяння шкоди, тобто до Слобідського районного суду м. Харкова, а не за місцем реєстрації відповідача.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9,10, 14, 19, 37-40 частини 1 статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на те, що апеляційна скарга подана на ухвалу суду про передачу справи до іншого суду, яка входить до переліку ухвал суду, зазначених у частині 2 статті 369 ЦПК України, і апеляційні скарги на які розглядаються без повідомлення учасників справи, дана справа підлягає розгляду за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення її учасників.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Отже, суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Слобідського районного суду м. Харкова від 22 травня 2025 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 2 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали судді суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має застосовуватися на практиці і бути ефективним (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року).

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Аналогічні положення закріплені в частині 1 статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Територіальна підсудність - це компетенція із розгляду справ однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.

Основними видами територіальної підсудності є, зокрема загальна, альтернативна та виключна.

Загальна територіальна підсудність встановлюється як загальне правило і застосовується у тому випадку, коли вона не змінена або доповнена іншим видом територіальної підсудності.

Згідно з нормами процесуального закону завданням інституту підсудності є розподіл цивільних справ між судами загальної юрисдикції для більш швидкого і правильного розгляду і вирішення справи, найбільш ефективного захисту прав, свобод та інтересів суб`єктів права.

Відповідно до ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Разом із тим, статтею 28 ЦПК України встановлено правила підсудності справ за вибором позивача, яку ще називають альтернативною підсудністю.

Так, відповідно до частини 6 статті 28 ЦПК України позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичних або юридичних осіб, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди.

Альтернативною називають підсудність, за якою декілька судів є компетентними розглянути справу. Не виключаючи можливість звернення особи до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача) вона встановлює можливість звертатися до іншого або інших судів, тобто встановлює альтернативу можливість для позивача обрати один із двох чи більше судів.

Отже, вказана норма передбачає, що це є правом позивача - обирати суд для пред`явлення позовів, що виникають з приводу завдання шкоди майну фізичної особи.

Право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві. Якщо позивач при пред`явленні позову дотримався правил територіальної чи альтернативної підсудності, суд не має права повернути позивачеві позовну заяву з мотивів непідсудності справи цьому суду.

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 263/14171/19 (провадження № 61-21991св19) вказано, що: «Тлумачення статей 27, 28 ЦПК України свідчить, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це такий вид підсудності, за умовами якої позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох визначених у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (стаття 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (частина 16 статті 28 ЦПК України). Верховний Суд виходить з того, що право вибору між судами, яким згідно з правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві».

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» позови, що виникають із відносин відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, пред`являються до суду за загальними правилами підсудності. При цьому суд має враховувати право позивача на пред`явлення позову про відшкодування шкоди також за його зареєстрованим місцем проживання чи перебування, або за місцем завдання шкоди чи виконання договору у разі виникнення спору із договору страхування.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» про стягнення недоплаченого страхового відшкодування, пені, трьох відсотків річних, індексу інфляції та моральної шкоди. Шкода позивачу завдана внаслідок ДТП.

Постановою Комінтернівського (зараз Слобідський) районного суду м. Харкова від 14 січня 2025 року водія ОСОБА_2 визнано винним в ДТП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

ДТП, в результаті якої була заподіяна шкода, сталася на території Слобідського району м. Харкова, що територіально відноситься до підсудності Слобідського районного суду м. Харкова.

Оскільки предметом позову є вимога про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, то положення частини 6 статті 28 ЦПК України дозволяють пред`явлення позову за місцем заподіяння шкоди.

Відповідно до ч.16 ст. 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Позивачем у цій справі було використано належне йому право вибору суду за правилами альтернативної підсудності шляхом звернення до Слобідського районного суду м. Харкова за місцем заподіяння шкоди.

Передаючи справу на розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва, суд першої інстанції не врахував, що між ОСОБА_1 та ПрАТ СК «ПЗУ Україна» договір страхування не укладався, відповідач є страховиком винуватця ДТП, який несе відповідальність за шкоду. Даний спір виник з приводу порушення прав ОСОБА_1 на відшкодування шкоди, завданої ДТП, тому відповідно до частини 6 статті 28 ЦПК України спір підсудний Слобідському районному суду м. Харкова за місцем вчинення ДТП.

Отже, висновок суду першої інстанції про передачу справи за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва є помилковим.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню в справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на наведене ухвала судді Слобідського районного суду м. Харкова від 22 травня 2025 року підлягає скасуванню з направленням справи до Слобідського районного суду м. Харкова для продовження розгляду.

Оскільки наразі розглядається лише процесуальне питання, а не справа по суті спору, питання щодо стягнення судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. 367, ч. 2 ст. 369, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Слобідського районного суду м. Харкова від 22 травня 2025 року скасувати, справу направити до Слобідського районного суду м. Харкова для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 12 серпня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.А. Кружиліна

О.В. Маміна