Справа № 302/1432/24
Провадження № 2/302/41/25
29 липня 2025 року селище Міжгір`я Закарпатської області
Міжгірський районний суд Закарпатської області в складі
головуючого судді Повідайчика О.І.,
секретарів судового засідання Куруц В.І., Сита Л.М.
прокурора Савки В.Ю.,
представника відповідача адвоката Баховського М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в с-щі Міжгір`я цивільну справу за позовом Керівника Хустської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача: ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки,
Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 01 жовтня 2024 року було відкрито провадження у справі та призначено в ній підготовче засідання.
Пилипецька сільська рада Хустського району Закарпатської області явку представника на судовий розгляд не забезпечила, подала суду заяви, якими просила розглянути справу без участі представника, заявлений позов підтримала в повному обсязі.
ОСОБА_2 , будучи обізнаною про розгляд справи, просила провести підготовче засідання без її участі, на розгляд справи не з`явилась, позицій щодо позову не висловила.
26 листопада 2024 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
Суд встановив такі фактичні обставини справи.
Згідно наданих пояснень встановлено, що питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 не виносилось та не розглядалось, рішення Пилипецькою сільською радою на засіданні 33 сесії 6 скликання від 10.08.2014 про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0481 га не приймалось та в подальшому 13.09.2015 року цільове призначення зазначеної земельної ділянки, належної ОСОБА_1 , на землі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд не змінювалось.
З`ясовуючи обставини й перевіряючи факт розгляду 10 серпня 2014 року на сесії Пилипецької сільської ради питання затвердження проекту землеустрою і надання ОСОБА_2 у власність зазначеної ділянки, а також зміни цільового призначення згаданої ділянки, суд дослідив докази, перевіривши на відповідність критеріям, визначеним у ст. 77-80 ЦПК України, й надавши їм оцінку, дійшов таких висновків і установив такі обставини.
Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.
Порядок допиту свідків регламентований ст. 230 ЦПК України, з якої вбачається, що показання свідків суд отримує шляхом їх допиту під час судового розгляду, після попередження про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приведення до присяги. Такий спосіб отримання показань дає можливість всебічно з`ясувати обставини, які мають значення для справи, зокрема й шляхом поставлення йому питань усіма сторонами справ, що дозволяє перевірити достовірність показань.
Згідно з приписами ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
З протоколу № 33 засідання тридцять третьої сесії Пилипецької сільської ради шостого скликання від 10 серпня 2014 року (т. 2 а.с. 6-9) слідує, що на пленарному засіданні були присутні 11 депутатів сільської ради. На сесії в розділі «Розгляд заяв громадян» було прийнято серед інших, зокрема, рішення № 5. Протокол не містить відомостей які саме заяви розглядались на сесії ради, що позбавляє можливості достовірно встановити з нього зазначений факт.
З протоколу № 40 засідання тридцять третьої сесії Пилипецької сільської ради шостого скликання від 13 вересня 2015 року (т. 2 а.с. 11-14) слідує, що на пленарному засіданні були присутні 13 депутатів сільської ради. На сесії в розділі «Розгляд заяв громадян» та було прийнято серед інших, зокрема, рішення № 15. Протокол не містить відомостей які саме заяви розглядались на сесії ради, що позбавляє можливості достовірно встановити з нього зазначений факт.
Свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_17 показали, що в зазначений період вони були депутатами Пилипецької сільської ради, проте не пам`ятають чи розглядалось питання про затвердження проекту землеустрою й передання у власність ОСОБА_2 зазначеної земельної ділянки, а також не пригадують чи розглядалось в подальшому питання щодо зміни цільового призначення вказаної земельної ділянки, яка в той час уже належала ОСОБА_1 .
Свідок ОСОБА_14 надав показання, що в зазначений період він перебував на посаді Пилипецького сільського голови. Показав, що питання передання згаданої земельної ділянки у власність ОСОБА_2 було розглянуто на сесії ради 10 серпня 2014 року. Щодо зміни в подальшому цільового призначення цієї земельної ділянки, яка вже перебувала у власності ОСОБА_1 свідок показав, що напевно не розглядалось таке питання, він точно не пам`ятає. Надаючи оцінку показанням свідка ОСОБА_14 , суд бере до уваги, що зазначені рішення сільської ради були підписані ним як головою, що, на думку суду, є обставиною, яка ставить під сумнів незаінтересованість свідка в результатах цієї справи.
Свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 підтвердили, що в згаданий період, зокрема 2014-2015 роки вони були депутатами Пилипецької сільської ради надали показання, що питання про затвердження проекту землеустрою й передання зазначеної земельної ділянки ОСОБА_2 на сесії Пилипецької сільської ради зокрема 14 серпня 2014 року, та й взагалі, не розглядалось. При цьому свідки обізнані про яку ділянку йде мова. Свідки ствердили, що питання зміни цільового призначення земельної ділянки, як на той час належала ОСОБА_1 на сесії також взагалі не розглядалось. З показань свідків слідує, що вони взагалі не були обізнані про передання у власність зазначеної ділянки ОСОБА_2 .
Суд констатує, що жодним наявним у матеріалах справи доказом, ані письмовим, ані показаннями свідків, не підтверджується достовірно факт розгляду, вирішення питання й прийняття рішень від 10.08.2014 № 5 та від 13.09.2015 № 15 на сесіях ради. Натомість щонайменше шість свідків, які були в згаданий період часу депутатами Пилипецької сільської ради під присягою надали показання, що рішення такого змісту на сесії ради не приймалось, згадана земельна ділянка ОСОБА_2 не передавалась у власність взагалі, а також, що рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки належної ОСОБА_1 не приймались.
Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (т. а.с. 49-53) підтверджується, що спірна земельна ділянка на момент винесення спірного рішення була розташована в межах с. Пилипець Міжгірського (на цей час Хустського) району Закарпатської області. Згідно з підпунктом а) п. 3 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» 6 вересня 2012 року № 5245-VI земельна ділянка належала до комунальної власності Пилипецької територіальної громади.
Відповідно до статті 14 Конституції України, з якою кореспондується ст. 1 ЗК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Пунктами «а» і «б» ст. 12 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу віднесено до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 83 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.
У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.
Згідно із ч. 1 ст. 116 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Частиною 6 ст. 118 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, поміж іншого, для ведення особистого селянського господарства, у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної. Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки, у якій зазначаються бажані розміри та мета її використання.
Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. У подальшому проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.
Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність (ч. 7-10 ст. 118 ЗК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 га.
Пунктом 7 ст. 92 Конституції України визначено, що правовий режим власності визначається виключно законами України.
Пунктом «а» ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України визначено, що у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
Органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності (ч. 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Згідно з п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Сільські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання (стаття 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Виключно на пленарних засіданнях сільської ради відповідно до закону приймаються рішення щодо відчуження комунального майна та вирішуються питання регулювання земельних відносин (п. 30 і 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Порядок проведення сесій ради унормовано ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Відповідно до ч. 2 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.
Статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, зокрема, на землю.
Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Порядок набуття у власність земельних ділянок громадянами врегульовано нормами ст. 118 - 122 Земельного кодексу України, зокрема шляхом прийняття рішення про передачу у власність уповноваженим органом державної виконавчої влади або місцевого самоврядування.
Відповідно до правового висновку, висловленого в п. 26 і 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 362/44/17 відсутність спрямованого на відчуження майна рішення відповідного органу місцевого самоврядування (зокрема, його підроблення) означає, що власник волю на відчуження не виявляв.
Відтак суд висновує, що ОСОБА_2 набула у власність зазначену ділянку загальною площею 0,0481 га незаконно за відсутності для цього встановлених законом підстав і без дотримання регламентованої правової процедури, а зазначена земельна ділянка вибула з комунальної власності територіальної громади поза волею останньої.
За приписами ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, як то передбачено нормами ст. 319 Цивільного кодексу України.
Частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно з вимогами статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Власник може звернутися з віндикаційним позовом у випадку відсутності між ним і особою, яка набула зазначене майно, зобов`язально-правових відносин.
Підставами віндикаційного позову є обставини, що підтверджують правомірність вимог про повернення власнику майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння власника, тощо). Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться в незаконному володінні.
Відповідно до ч. 4 ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Суд констатує, що ОСОБА_1 набув земельну ділянку від ОСОБА_2 , яка не мала права її відчужувати безоплатно, відтак власник Пилипецька територіальна громада в особі Пилипецької сільської ради вправі витребувати зазначену ділянку в усіх випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю, який здійснюється, у тому числі, шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, припинення господарських правовідносин, застосування інших, передбачених законом способів.
Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів.
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Суд констатує, що право на захист територіальною громадою права власності на земельну ділянку, яка вибула з її власності поза волею власника й на витребування земельної ділянки від ОСОБА_1 здійснюється відповідно до положень Конституції України, Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України. Зазначені нормативні акти були і є доступними для відповідача та є чіткими й передбачуваними щодо застосування та наслідків дії його норм.
Оцінюючи відповідність втручання суспільному інтересу суд зауважує про таке. Поняття суспільний інтерес має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). ЄСПЛ визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»). Суд констатує, що дотримання встановленого правопорядку та захист від незаконного позбавлення права власності, безумовно становить суспільний інтерес.
Надаючи оцінку відповідності втручання критерію пропорційності суд враховує таке. Держава повинна забезпечувати розумне пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, яку передбачається досягти, в протилежному випадку такий захід повинен скасовуватися. Під час аналізу відповідності втручання у право власності вимогам пропорційності суд ураховує такі чинники: а) відповідність застосовуваних заходів меті, що має бути досягнута; б) чи не покладається на особу надмірний тягар унаслідок дій держави; в) чи не є засоби, що застосовуються державою, необґрунтованими чи безпідставними. Здійснюючи оцінку пропорційності, суд відмічає, що досягнути легітимної мети, яка полягає в поверненні земельної ділянки до комунальної власності територіальної громади, яка вибула з її власності поза волею громади, за допомогою інших заходів, які були б менш обтяжливими для прав та свобод відповідача є неможливим. Відтак витребування земельної ділянки не може вважатись надмірним або таким, що є більшими, ніж це необхідно для реалізації поставленої мети. Окрім цього суд акцентує увагу на тому, що відповідач отримав земельну ділянку безоплатно, тобто не поніс жодних витрат на набуття її у власність. Суд також не може залишити поза увагою обставини набуття земельної ділянку у власність відповідачем, зокрема, що ОСОБА_2 зареєструвала право власності за відсутності волевиявлення власника та впродовж шести календарних днів безоплатно відчужила (подарувала) її ОСОБА_1 . Враховуючи зазначені обставини суд не може уважати ОСОБА_1 добросовісним набувачем земельної ділянки.
Суд не залишає поза увагою доводи представника відповідача про факт здійснення ОСОБА_1 не вказаній земельній ділянці будівництва житлового будинку й подальшої його реконструкції. Вказана обставина оцінюється судом у сукупності й взаємозв`язку з установленим під час судового розгляду фактом неприйняття на засіданні 40 сесії 6 скликання Пилипецької сільської ради 13.09.2015, рішення яким нібито було змінено цільове призначення зазначеної земельної ділянки, належної ОСОБА_1 , із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Окрім того, суд враховує правову позицію, висловлену в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 12 березня 2025 року в справі № 676/76/22 про те, що будівництво на земельній ділянці, яка набута у незаконний спосіб, садового будинку не може слугувати підставою для відмови в позові про її повернення, оскільки відповідачка не позбавлена права просити про відшкодування завданої шкоди (сума, сплачена за договором купівлі-продажу) у разі заподіяння такої.
Вирішуючи заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності суд зауважує про таке. Відповідно до ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» 12 березня 2025 року № 4292-IX статтю 261 Цивільного кодексу України після частини сьомої було доповнено новою частиною такого змісту: "8. Перебіг позовної давності за вимогами щодо витребування чи визнання права щодо нерухомого майна, переданого з державної або комунальної власності у приватну власність, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, починається від дня державної реєстрації права власності першого набувача або дати передачі першому набувачеві нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності». Зазначений Закон набрав чинності 09.04.2025, і зазначеним положенням не було надано ретроактивної дії.
Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17.10.2018 у справі № 362/44/17 висловлено правову позицію, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (схожі висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц).
Пилипецькій сільській раді Хустського району Закарпатської області, про факт підроблення рішень органу місцевого самоврядування на ім`я ОСОБА_2 та безпідставного набуття останньою у власність спірної земельної ділянки стало відомо 06.06.2024, а саме після скерування листа окружною прокуратурою Пилипецькій сільській раді (№ 07.54-/1-3244вих24), у зв`язку з чим суд уважає, що прокурор звернувся до суду з цим позовом у межах строку позовної давності.
Додатково суд уважає за необхідне зауважити, що не є застосовними до спірних правовідносин положення ч. 3 ст. 388 Цивільного кодексу України, якою встановлено присічний десятирічний строк на витребування майна від добросовісного набувача зважаючи на таке. Суд повертається до висловленого раніше висновку, що відповідач не вважається добросовісним набувачем, з огляду на поведінку ОСОБА_1 під час набуття права власності на земельну ділянку. Зокрема щодо обчисленого шістьма днями строку з моменту набуття первісним власником права власності на земельну ділянку поза волею розпорядника та у взаємозв`язку з безоплатністю такого набуття відповідачем.
Відповідно до ч. 4 ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Вказана норма є спеціальною по відношенні до ч. 3 зазначеної статті у випадку окремо визначеного способу набуття у власність в безоплатний спосіб.
З врахуванням висновку про відсутність у відповідача ознак добросовісного набувача при укладенні договору дарування від 20.08.2014, за яким він безоплатно набув у власність зазначену ділянку, суд уважає, що не підлягають в цій справі застосуванню процесуальні норми ч. 4 ст. 177 Цивільного процесуального кодексу України щодо внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна
Суд уважає, що в цій справі прокурор вправі був звернутись до суду з метою представництва інтересів держави в суді, враховуючи наявність порушення інтересів держави, що полягають у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізується у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. В цьому випадку інтерес держави полягає у необхідності забезпечення прав та інтересів територіальної громади, як власника земельної ділянки, що є основним національним багатством та перебуває під особливою охороною держави, забезпечення збереження, раціонального використання та охорони земель в інтересах нинішнього і майбутнього поколінь. Матеріалами справи підтверджується, що уповноважений орган Пилипецька сільська рада Хустського району Закарпатської області не здійснювала захисту зазначених законних інтересів, у зв`язку з чим, на думку суду, безперечно існували підстави для звернення прокурора з цим позовом до суду.
Відповідно до положень ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з задоволенням позову судові витрати належить покласти на відповідача та стягнути з нього на користь Закарпатської обласної прокуратури понесені судові витрати на сплату судового збору в сумі 3 028,00 грн.
Керуючись ст. 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд
Позов Керівника Хустської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача: ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки задовольнити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду безпосередньо протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08.08.2025.

Головуючий суддя О.І. Повідайчик