ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5926/25 Справа № 191/4941/24 Суддя у 1-й інстанції - Твердохліб А. В. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Макарова О.М., Свистунової О.В.

за участю секретаря Травкіної В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Горбенко Інни Василівни на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Горбенко Інни Василівни до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Синельниківської міської ради Дніпропетровської області, Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України про встановлення участі батька у вихованні та утриманні дитини,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Синельниківської міської ради Дніпропетровської області, Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України про встановлення участі батька у вихованні та утриманні дитини.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилався на те, що 12 серпня 2017 року між ним та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони мають неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2024 року у справі №191/621/24 шлюб між ним та відповідачем розірвано. Після розлучення, з квітня 2024 року, відповідач разом із донькою ОСОБА_5 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач вказує, він з відповідачем своїм рішенням досягли домовленості щодо проживання дітей після розлучення та забезпечення їх інтересів. Так, з відповідачкою проживає малолітня донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка в силу свого віку потребує більшої уваги та піклування від матері, та наразі вони проживають у двох за адресою АДРЕСА_1 . Відповідач не може самостійно доглядати ще одну дитину, яка в силу свого віку потребує активного розвитку, відвідування спортивних секцій, тому не заперечувала, щоб син залишився проживати разом із батьком. Неповнолітній син ОСОБА_6 залишився проживати разом із ним за адресою, де вони зареєстровані удвох: АДРЕСА_2 . Наразі кожний із батьків прийняв обов`язок щоденного виховання та утримання тієї дитини, яка з матір`ю чи батьком проживають разом, тому аліменти сторони один одному не сплачують. Відповідно до Акту обстеження побутових умов проживання, складеного 01 серпня 2024 року службою у справах дітей Синельниківської міської ради визначено у час відвідування за адресою: АДРЕСА_2 проживає 3 осіб: батько ОСОБА_1 , його матір ОСОБА_7 та малолітній син ОСОБА_3 , створені належні умови для проживання, є усі необхідні меблі, засоби гігієни, продукти харчування. Бабуся ОСОБА_7 вимушено доглядає онука поки батько перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 НГУ, має постійний дохід, що підтверджує довідкою, постійно всі роки працює, сумлінно відноситься до трудової діяльності і на цей час отримує грошове забезпечення. Позивач вважає, що права неповнолітнього сина ОСОБА_6 , 2016 року народження, порушуються щодо батьківського піклування та виховання, оскільки умови служби з липня 2024 року суттєво змінилися: 1) територіально батько переведений від міста Синельникове в іншу область, перебувати з дитиною стало неможливим, 2) батько не може займатися вихованням свого сина, перебуваючи на військовій службі, де вчасно не надається відпустка, не передбачено лікарняних по лікуванню дитини, не має постійного щоденного зв`язку з дитиною. Якщо враховувати якнайкращі інтереси дитини, та той факт, що його відсутність із суттєвими змінами в умовах служби в військовій частині, негативно впливає на психологічний стан сина. Позивач переконаний, що подальше проходження військової служби суперечить інтересам дитини у вихованні та щоденній турботі за сином. Хоч дитина тимчасово доглядається бабусею (матір позивача), яка за віком має свої складності зі здоров`ям, батько зобов`язаний постійно та добросовісно виконувати свої батьківські обовязки. У травні 2024 році внесено зміни до Закону України Про військовий обов`язок та військову службу, у якому містяться положення, згідно яких батько (матір), що самостійно виховують та утримують дитину до 18 років підтверджують свою участь у вихованні рішенням суду. Крім того, визначення самостійного виховання дитини потрібно йому для набуття права належного захисту прав дитини та реалізації своїх соціальних прав пов`язаних із самостійним вихованням дитини. В майбутньому позивачу необхідно мати можливість одноосібно звертатись до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини з метою забезпечення гармонійного розвитку та реалізації наявних освітніх можливостей та захисту прав сина ОСОБА_8 у випадку їх порушення. На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд встановити, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , самостійно виховує і утримує неповнолітьного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 10 квітня 2024 року по теперішній період часу.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2025 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Горбенко І.В., до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Синельниківської міської ради Дніпропетровської області, Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України про встановлення участі батька у вихованні та утриманні дитини.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Горбенко І.В. просить рішення суду від 13 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин у справі, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У статті 2 ЦПК України вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права

та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені

у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання

або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини

є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164

СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження факту перебування дитини на утриманні батька необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15

СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Доведення факту одноосібного виховання та утримання дитини батьком пов`язане

з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

У справі встановлено, з 12 серпня 2017 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.12, 13).

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2024 року у справі №191/621/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 . Розірвано шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який був зареєстрований Синельниківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за актовим записом №124. Вирішено питання судових витрат. Вказане рішення суду набрало законної сили (а.с.12-13).

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.19).

Звернувшись до суду із цим позовом, позивач ОСОБА_1 просив суд встановити, що він самостійно виховує і утримує неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 10 квітня 2024 року по теперішній період часу (а.с.3-6).

Відповідно до договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, посвідченого 22 квітня 2024 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Якименко О.В., зареєстрованого в реєстрі за №1278, батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визначили до досягнення дітьми повноліття місце проживання з батьком - дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , та з матір`ю - дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.69).

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 01 серпня 2024 року за адресою: АДРЕСА_2 проживають (без визначення дати) і мають постійне місце реєстрації ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (пенсіонерка), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (проходить службу у Збройних Силах України), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (син ОСОБА_1 , онук ОСОБА_7 ). Зі слів ОСОБА_7 , вона проживає з онуком, доглядає його, поки батько дитини знаходиться на службі (а.с.11).

Згідно висновку органу опіки та піклування Синельниківської міської ради Дніпропетровської області, наданого на підставі рішення ради від 29 січня 2025 року №54/08-25, встановлено, що після розлучення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (рішення суду від 09 квітня 2024 року), син ОСОБА_3 залишився проживати з батьком за адресою: АДРЕСА_2 . Батько часто перебуває у відрядженнях, але постійно знаходиться із сином на зв`язку, самостійно забезпечує його всім необхідним для належного життя та розвитку. Також, фінансово підтримує колишню дружину. Органом опіки та піклування вказано про можливість вважати, що ОСОБА_1 самостійно утримує та виховує свого сина ОСОБА_3 , 2016 року народження (а.с.40).

Позивач, підтверджуючи свою фінансову спроможність та стабільність, надав копію реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 07 серпня 2024 року (а.с.14).

З наданої суду письмової заяви представника ВЧ НОМЕР_1 Національної Гвардії України, встановлено, що до військової частини НОМЕР_1 НГУ 29 травня 2024 року надійшов рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 , датований 22 травня 2024 року, з проханням про звільнення його з військової служби на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу. Після розгляду вказаного рапорту військова частина НОМЕР_1 НГУ надала обґрунтовану відповідь (а.с.48).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, позивач ОСОБА_1 є військовослужбовцем та проходить військову службу у Національній Гвардії України.

Неповнолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає із позивачем батьком дитини, та бабусею - матір`ю позивача, яка доглядає онука, поки батько знаходиться на службі.

Встановлено, позивач є військовослужбовцем та у нього обмежена можливість реалізації самостійного виховання сина, оскільки фактично не знаходиться за місцем постійного проживання дитини, що є встановленим вищенаведеними доказами у справі та визнано сторонами.

Тобто, фактичне перебування позивача на військовій службі унеможливлює спроможність ОСОБА_1 піклуватися про неповнолітню дитину особисто, безпосередньо, безперервно, так як ОСОБА_1 проживає за місцем безпосереднього несення військової служби.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано не погодився із Висновком органу опіки та піклування Синельниківського міської ради Дніпропетровської області від 29 січня 2025 року, в якому Органом опіки та піклування вказано про можливість вважати, що ОСОБА_1 самостійно утримує та виховує свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , 2016 року народження.

Слід зазначити, під час розгляду справи позивач не порушував питання про неналежне виконання батьківських обов`язків відповідачем, як матір`ю їх неповнолітнього сина.

Колегія суддів звертає увагу, жоден нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати факт відсутності участі батьків в утриманні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у піклуванні.

Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Доказів на підтвердження того, що з матері неповнолітнього сина ОСОБА_3 , 2016 року народження, стягуються аліменти на утримання дитини, та доказів на підтвердження того, що мати дитини має заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина матеріали справи не містять та позивачем такі докази надано не було.

Доказів на підтвердження того, що мати неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взагалі з неповнолітнім сином не спілкується, не надає будь-якої матеріальної допомоги дитині матеріали справи також не містять.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для встановлення того, що ОСОБА_1 самостійно виховує і утримує сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 10 квітня 2024 року по теперішній період часу.

Посилання в апеляційній скарзі на доведеність позовних вимог є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування судом обставин у справі, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального права є необґрунтованими.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Горбенко Інни Василівни залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 6 серпня 2025 року.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді М.О.Макаров

О.В.Свистунова