№ провадження 2/646/369/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2025 року м.Харків

Основ`янський районний суд міста Харкова

у складі: головуючого судді - Клімової С.В.,

при секретарі - Герко Є.В.

за участю: позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник: Індутний Шматько Станіслав Миколайович до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернулися до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, мотивуючи свої вимоги тим, що 02.09.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають спільну дитину, доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час перебування сторін у шлюбі, за спільні кошти подружжя було придбано квартиру АДРЕСА_1 , в якій зареєстровані позивач та малолітня донька ОСОБА_5 , право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем.

Спірна квартира фактично експлуатується сторонами, з квітня 2019 року там було розпочато внутрішні оздоблювальні роботи та з 18 липня 2019 року по 03.08.2024 року сторони спільно в ній проживали, за спільні кошти придбали всі необхідні меблі та побутову техніку.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21.12.2023 року у справі № 646/8544/23, провадження № 2/646/2737/2023, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, після розірвання шлюбу сторони продовжували спільно проживати у квартирі АДРЕСА_1 .

У зв`язку з систематичними сварками між сторонами та домашнім насильством з боку відповідача, позивач неодноразово зверталася з заявами до поліції, надавала пояснення, з яких вбачалося, що відповідач систематично вчиняв дії, спрямовані на позбавлення позивача та спільної доньки сторін житла, а потім втілюючи намір умисно позбавити житла колишню дружину та доньку, замінив замки у квартирі, чим перешкоджає користуванню квартирою, у зв`язку з чим позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 26.11.2024 року позов було залишено без руху.

Ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 28.11.2024 року провадження по справі було відкрито та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 04.12.2024 року було вирішено питання про розгляд справи в режимі відеоконференції.

Ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 28.03.2025 року було вирішено питання про розгляд справи в режимі відеоконференції.

Ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 31.03.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення 3-ї особи по справі.

Ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 24.04.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження по справі. Закрито підготовче провадження та праву призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали вимоги позову та просили суд його задовольнити, надавши пояснення аналогічні позову. Позивач вказала, що з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, після розлучення позивачка разом з дитиною залишилася проживати у вказаній квартирі. В результаті постійних сварок з відповідачем позивачка з дитиною вимушена була виїхати з квартири, коли повернулася то не змогла зайти в квартиру, оскільки замки були замінені. Також зазначила, що право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем та на теперішній час в провадженні суду перебуває справа про поділ спільного майна подружжя.

У судовому засіданні відповідач та представник відповідача вимоги позову не визнали, відповідач пояснив, що дійсно з вересня 2017 року по 22.01.2024 року перебував в зареєстрованому шлюбі з позивачкою. Житло було придбано у 2018 році. Відповідач вказує, що не чинить перешкоди у користуванні квартирою. Не оспорює ті обставини, що вказана квартира була придбана у шлюбі. Підтвердив, що на теперішній час існує спір щодо поділу вказаної квартири.

Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази суд приходить до наступного.

Справа розглядається за правилами загального позовного провадження.

Так судом встановлені наступні фактичні обставини.

З рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21.12.2023 року у справі № 646/8544/23, провадження № 2/646/2737/2023, вбачається, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 24.04.2018 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 610, підтверджується, що сторони мають спільну малолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.09.2024 року № 396341611 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , 03.04.2019 року зареєстровано за ОСОБА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер відомостей про речове право: 31048031, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46331616 від 05.04.2019, ОСОБА_6 , Комунальне підприємство "Постачальник послуг" Солоницівської селищної ради, Харківська обл.)

З письмових пояснень вбачається, що 05.02.2024 року ОСОБА_1 надала пояснення інспектору взводу № 1 роти № 2 батальйону № 4 УПП в Харківській області ДПП старшому лейтенанту поліції Тімуру Орлову, що 05.02.2024 року приблизно о 3:00 год. за адресою мешкання ОСОБА_1 прибула поліція, яка склала стосовно ОСОБА_3 заборонний припис серія АА № 429002, згідно з яким, йому заборонялося у будь-який спосіб контактувати з ОСОБА_1 у період строком на 5 діб з 04:00 год 05.02.2024 року, що також підтверджується вказаним терміновим заборонним приписом. Коли ОСОБА_1 пішла спати, ОСОБА_3 сидів на кухні та пив. Через деякий час він зайшов до спальні, де намагався розмовляти з нею, ображав, тикав в лице середній палець, чіпав рукою за голову, чим порушував заборонний припис. Дитина у цей час спала та цих дій не спостерігала.

З заяви вбачається, що 30.07.2024 року ОСОБА_1 зверталася з заявою на ім`я начальника ВП 1 ХРУП 1 відділу поліції ГУНП України у Харківській області полковника поліції Ігоря Зіненка, у якій просила вжити заходів до ОСОБА_3 , яким порушується недоторканність її приватного життя, вчиняється домашнє насильство з метою умисно позбавити її та доньку житла за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно пояснень, наданих ОСОБА_1 на ім`я начальника ВП 1 ХРУП 1 відділу поліції ГУНП України у Харківській області полковника поліції Ігоря Зіненка 30.07.2024 року, 30.07.2024 року близько 08:30 год. вона знаходилася вдома за адресою АДРЕСА_2 , коли ОСОБА_3 без її на це згоди встановив камеру відеоспостереження у своїй спальній кімнаті, яка знімала коридор, а також прослуховуючі пристрої, що було втручанням у приватне життя ОСОБА_1 ..

14.10.2024 року позивач звернулася із заявою на ім`я начальника ВП 2 ХРУП 1 ГУНП в Харківській області полковника поліції Віктора Вірьовки, якою просила вжити заходи до її колишнього чоловіка, який напередодні замінив замки у квартирі, чим перешкоджає користуванню квартирою. У заяві позивач зазначала, що 14.10.2024 року намагалася відкрити двері квартири за адресою АДРЕСА_2 своїми ключами та потрапити до житла, однак зробити цього не змогла, що підтверджується відповідною заявою.

01.04.2025 ОСОБА_1 було подано на ім`я начальника ВП 1 ХРУП 1 відділу поліції ГУНП України у Харківській області заяву про вжиття заходів стосовно її колишнього чоловіка ОСОБА_3 котрий не пускав її до квартири де вона зареєстрована також ОСОБА_1 надано відповідні пояснення з приводу вказаної заяви.

19.04.2025 ОСОБА_1 було подано на ім`я начальника ВП 1 ХРУП 1 відділу поліції ГУНП України у Харківській області заяву про вжиття заходів стосовно її колишнього чоловіка ОСОБА_3 котрий не пускав її до квартири де вона зареєстрована.

З наданих до суду та відтворених в судовому засіданні відеоматеріалів вбачається, що 09.03.2025 року ОСОБА_1 вільно зайшла до квартири. 01.04.2025 року ОСОБА_1 намагається зайти в квартиру, однак не змогла ключем відкрити замки. 11.04.2025 року зафіксовано, що ОСОБА_1 з дитиною заходить в квартиру. 16.04.2025 року зафіксовано, що ОСОБА_1 заходить в квартиру. 19.04.2025 року зафіксовано, що ОСОБА_1 не може потрапити в квартиру. 11.05.2025 року зафіксовано, що ОСОБА_3 тримає в руках термометр.

Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 68 Сімейного Кодексу України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Положення законодавства закріплюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відсутність судового рішення про визнання набутого за час шлюбу майна особистою приватною власністю одного із подружжя або інших достатніх доказів на підтвердження того, що таке майно набуте за рахунок особистих коштів одного із подружжя, дає підстави вважати, таке майно належним обом з подружжя на праві спільної сумісної власності у рівних частках.

Як було встановлено під час судового розгляду сторонами по справі не оспорюється, що вказана квартира була придбана ними за час перебування у шлюбі також сторонами вказано, що на теперішній час у суді перебуває справа щодо поділу майна.

На час розгляду справи рішення суду про визнання спірної квартири особистою приватною власністю одного із подружжя відсутнє.

Положеннями статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82).

Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначає, що відповідач ОСОБА_3 чинить їй перешкоди у доступі до житла та не дає можливості проживати у квартирі, чим порушує її права та права їхньої неповнолітньої дитини.

За встановлених обставин, оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, беручи до уваги положення законодавства, враховуючи, що спірна квартира є спільною сумісною власності набутою за час шлюбу, на час розгляду справи рішення суду про визнання спірної квартири особистою приватною власністю одного із подружжя відсутнє, позивач з дитиною зареєстровані у ній, однак позбавлені можливості безперешкодно користуватися житлом, оскільки відсутні необхідні ключі від дверей квартири, що унеможливлює вільний вхід до неї, а тому суд вважає за можливе задовольнити позов та зобов`язати відповідача не чинити перешкоди в користуванні житловою квартирою за адресою: АДРЕСА_2 та передати ключі від всіх замків вхідних дверей.

При цьому, суд звертає увагу на те, що саме по собі звернення позивача до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю й заперечення відповідача щодо його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі №334/815/21, від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/23652/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з цим позовом позивачем було сплачено судовий збір у сумі 968,96 грн.

Приймаючи до уваги, що позов задоволено повністю, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 968,96 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 76, 81, 133, 137, 141, 246, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 319, 321, 358 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , представник: Індутний Шматько Станіслав Миколайович до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в користуванні житловою квартирою за адресою: АДРЕСА_2 та передати ключі від всіх замків вхідних дверей.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 968,96 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після складання повного судового рішення відповідно до ст.268 ЦПК України в цей же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи, що розглядається на офіційному порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки http://cz.hr.court.gov.ua

Повний текст рішення складено 08.08.2025 року.

Суддя С.В. Клімова