н/п 2/490/582/2025 Справа № 490/6707/24
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2025 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі

головуючого судді - Черенкової Н.П.

при секретарі - Романової К.Т.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Маркіна С.І.,

представника відповідача- адвоката Власенко С.О.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом вселення та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом до відповідача, в якому просила: вселити її в садовий будинок, що розташований на земельній ділянці № НОМЕР_1 в садовому товаристві «Активіст» у місті Миколаєві; зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди у користуванні садовим будинком, що розташований на земельній ділянці № НОМЕР_1 в садовому товаристві «Активіст» у м.Миколаєві.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.08.2024 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П.

Ухвалою судді від 08.08.2024 року дану позовну заяву залишено без руху, надано позивачці строк на усунення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали, шляхом подання заяви у новій редакції з наданням відповідних документів та сплати судового збору.

16.09.2024 року від ОСОБА_2 , на виконання вимог ухвали від 08.08.2024 року, надійшла заява про усунення недоліків, з доданою позовною заявою в новій редакції, в якій просила: вселити її в садовий будинок, що розташований на земельній ділянці АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди у користуванні садовим будинком, що розташований на земельній ділянці № НОМЕР_1 в садовому товаристві «Активіст» у м.Миколаєві, шляхом надання безперешкодного доступу ОСОБА_2 до садового будинку.

Ухвалою судді від 17.09.2024 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання на 09.12.2024 року.

Ухвалою суду від 30.09.2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом вселення та зобов`язання вчинити певні дії.

Підготовче судове засідання 09.12.2024 року відкладено на 29.01.2025 р. у зв`язку з неявкою сторін у справі.

29.01.2025 р. підготовче судове засідання відкладено на 23.04.2025 р., в зв`язку з наданням представником відповідача - адвокатом Скаловим С.Ю. клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з необхідністю надання адвокатом правової допомоги відповідачу та представництва його інтересів та з метою надання адвокату часу для вивчення матеріалів справи.

22.04.2025 року від адвоката Скалова С.Ю. надійшла заява про припинення повноважень представника відповідача.

Ухвалою суду від 23.04.2025 року закрито підготовче провадження у справі, надана можливість сторонам до початку розгляду справи по суті надати докази у підтвердження позовних вимог та заперечень. Судове засідання призначено на 23.06.2025 року.

16.06.2025 року представником відповідача - адвокатом Власенко С.О. надані заперечення до позову, які зводяться до наступного.

Садовий будинок загальною площею 194 кв.м. придбано ОСОБА_3 у приватну власність за Договором купівлі-продажу від 24.04.2020 року. При цьому, позивачем не надано доказів того, що він є придатним до проживання.

Окрім того, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 з 03.11.2006 року.

Дії ОСОБА_3 , які б свідчили про не надання дозволу ОСОБА_2 у використанні садового будинку як житла, не є такими, що кваліфікуються як незаконні дії в розумінні ст. 116 ЖК України.

При цьому, ОСОБА_3 вважає, що садовий будинок придбаний ним за особисті кошти, в суді наявний спір щодо розподілу майна, тому вимоги ОСОБА_2 щодо усунення перешкод в користуванні садовим будинком є передчасними.

Також представник відповідача вважає, що належним способом захисту порушеного права є подання позову із вимогою про поділ будинку, який вже заявлено по справі № 490/11111/23.

При цьому, представник відповідача просив про залучення до матеріалів справи інформації щодо права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 23.06.2025 року клопотання задоволено, залучено до матеріалів справи інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.06.2025 року.

Ухвалою суду від 23.06.2025 року слухання справи відкладено на 21.07.2025 року за клопотанням представника позивача - адвоката Маркіна С.І. для можливості залучення доказів щодо наявних перепон у користуванні нерухомим майном.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили про їх задоволення та клопотали про залучення до матеріалів справи Постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.10.2024 року та Постанови Миколаївського апеляційного суду від 24.12.2024 року щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ст. 173-2 КУпАП.

Представник відповідача - адвокат Власенко С.О. проти заявленого клопотання не заперечував, позовні вимоги не визнав, просив про їх відхилення, посилаючись на передчасність даних вимог до вирішення судом позову щодо розподілу майна.

Відповідач до судового засідання не з`явився. Судом постановлено про розгляд справи за його відсутності.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вступили до шлюбу 11.12.2010 року (актовий запис 1002), та отримали свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 .

За Договором купівлі-продажу,посвідченого 24.04.2020 року приватним нотаріусом Іскрицькою Г.В. (реєстровий номер 675), ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_3 (покупець), придбав у власність земельну ділянку з кадастровим номером :05:00860024, яка знаходиться у АДРЕСА_1 , та розташованій на ньому садовий будинок, загальною вартість 3 240 000грн.

За п. 3.7 вказаного Договору ОСОБА_3 повідомляє, що перебуває у шлюбі та згода дружини - ОСОБА_2 на купівлю нерухомого майна отримана.

За п. 3.8 Договору, технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна передається ОСОБА_3 .

Право власності на земельну ділянку та будинок зареєстровані, про що свідчить Витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.04.2020 року.

За технічним паспортом садового будинку, виготовленого ММБТІ у 2019 році, житлова площа будинку складає 33.2 кв.м., та в цілому будинок є 2-поверховим та містить коридор зі сходами площею 17.7, топочну - 5.8, санвузол - 6,6, кухню - 18,7, гостьову - 33.2, веранду - 7,9, гардеробних та інших приміщень, загальною площею 194,9 кв.м.

На момент подачі позову - 05.08.2024 року сторони перебувають у шлюбі.

З 2022 року відносини між сторонами погіршились.

З 2023 року у Центральному районному суді перебуває цивільна справа № 490/11111/23 щодо розподілу майна подружжя.

На момент пред`явлення позову площа житлових приміщень складає 104,7 кв.м., кількістю 5 кімнат, загальною площею 194,9 кв.м.

13.07.2024 року за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 умисно з перевагою сили, вчинив сварку стосовно своєї дружини ОСОБА_2 , в ході якої словесно ображав, принижував, погрожував фізично. Розправою та не впускав до будинку, чим міг завдати шкоди психічному здоров`ю та вчинив домашнє насильство психологічного та економічного характеру, тим самим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 173-2 КУпАП., про що складено протокол серії ВАД № 146329 від 13.07.2024 року.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва ід 01.10.2024 року провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_3 закрито за ч.1 ст. 173-2 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24.12.2024 року дана постанова суду скасована.

ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.1 КУпАП., та на підставі ст. 246 ч.1 п.7 КУпАП провадження закрито у зв`язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

В Постанові Миколаївського апеляційного суду зазначено, що заперечення ОСОБА_3 обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, суд апеляційної інстанції розцінює як намагання уникнути адміністративної відповідальності.

ВИСНОВКИ СУДУ ТА ЗАСТОСОВПНІ НОРМИ ПРАВА.

Згідно з п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність і розумність.

Тлумачення як ст. 3 ЦК загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер та інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є за своєю суттю нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається п. 1 ст. 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього і тривалого зв`язку з певним місцем. За ст. 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (Globa v. Ukraine, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05.07.2012).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного і безпечного місця в суспільстві. Ураховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі у процесі ухвалення рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, який оскаржується (KryvitskaandKryvitskyy v. Ukraine, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02.12.2010).

Проживання у садовому будинку не суперечить закону, якщо цей будинок придатний для проживання. Вказане відповідає положенню статей 6 та 9-1 ЗУ « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Садовий будинок не входить до переліку об`єктів, виключених з житлового фонду, відповідно до чинного Житлового кодексу УРСР, а тому формальне посилання що це нібито « не житло» - не є обґрунтованим та правомірним.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ( справа № 2340/4673/18), зазначив, що відмінність будівельних норм у частині вимог до окремих конструктивних рішень, що застосовуються під час будівництва житлових будинків у порівнянні з садовими будинками, не позбавляє останніх ознак, притаманних житлу, і не спростовує їхньої придатності для постійного проживання, за умови, що власник садового будинку з власної ініціативи пристосував його для цього, встановивши додаткове обладнання чи комунікації.

Статтею 379 ЦК України, визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок. Квартира, інше житло, призначене та придатне для постійного або тимчасового проживання.

Діючи послідовно, законодавець закріпив подібне визначення житлового будинку в пункті 14.11.129.1 Податкового Кодексу України, в якому, окрім того зазначено, що житлові будинки поділяються на житлові будинки садибного типу та житлові будинки квартирного типу різної поверховості. Житловий будинок садибного типу- це житловий будинок, розташований на окремій земельній ділянці, який складається із житлових та допоміжних ( нежитлових ) приміщень.

Частиною 1 статті 4 ЖК України передбачено, що жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд.

Згідно із ЗУ « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою КМУ від 25.12.2015 року № 1127, на закінчений будівництвом індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок проводиться державна реєстрація права власності, під час якої інформація про об`єкт нерухомого майна та суб`єкта речового права на нього вносяться до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості з якого вважаються об`єктивними, достовірними та повними.

При цьому будинок визнається житловим не лише за ознакою придатності для постійного проживання, а й за умови його спорудження як будівлі капітального типу з дотриманням відповідних державних будівельних норм, що має підтверджуватись технічною та дозвільною документацією, а також відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію речових прав саме на такий тип будівлі.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Стаття 319 ЦК установлює право власника володіти, користуватися, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, не вчиняючи щодо свого майна дій, які суперечать закону.

Співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою майна, яка перебуває у спільній частковій власності (ст. 361 ЦК).

Права власника житлового будинку, квартири визначені також ст. 383 ЦК і ст. 150 Житлового кодексу України, за якими власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) (ст. 64 ЖК) належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть із ним спільне господарство. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК (ч. 4 ст. 156 ЖК).

Особи, що вселилися у жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем і членами його сім`ї, які проживають разом із ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

За ст. 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині та суспільству.

Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ст. 386 ЦК).

Суд може захистити цивільне право чи інтерес іншим способом, що встановлений договором, законом або судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного чи оспореного права, свободи або інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частин 1, 2 ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) власника порушені, невизнані або оспорені та за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до їх порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК).

Виселення за законом можливе у разі, коли:

- наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними (частин 1, 2 ст. 116 ЖК);

- особа самоправно зайняла жиле приміщення (ч. 3 ст. 116 ЖК).

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11.09.1997, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням або злочинам, захисту здоров`я чи моралі або прав і свобод інших осіб.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену в п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла і чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Стосунки між сторонами на даний час не склалися. Побутовий конфлікт між сторонами виник і триває у зв`язку зі спільним користуванням будинку та розподілом майна.

Сторони спільно користувались садибним будинком, що обумовлено статусом спірного майна. Зазначене не оспорюється сторонами та підтверджено матеріалами справи.

Самоправність виселення позивачки підтверджено протоколом про адміністративне правопорушення, Постановою Апеляційного суду від 24.12.2024 року.

Достатніх, належних доказів для виселення позивачки у порядку частин 1, 2 п. 116 ЖК відповідачем у процесі розгляду справи не надано.

За приписами ст. 82 ч.4 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській ,цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Натомість судом установлено, що ОСОБА_2 як член сім`ї власника - чоловіка ОСОБА_3 користувалась будинком, має охоронюване законом право володіти, користуватись ним.

Нормами статті 3 Сімейного Кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з частинами 2,3 статті 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина, їх діти та батьки. Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи перестали бути членами сім`ї, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки.

За приписами ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири ), які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві його користування інакше, як з підстав в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних та громадських організацій.

Тобто, позбавлення особи права користування житловим приміщенням допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Права члена сім`ї власника на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦКУ, в якій визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними та законом.

Статтею 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», передбачено перелік речових прав, похідних від права власності : право користування (сервітут), інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

За такого, при розгляді даної справи суд звертає увагу на баланс інтересів сторін спору, дотримання балансу між захистом права власності та захисту права члена сім`ї на користування будинком.

Згідно зі ст. 8 Конвенції виселення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену в п. 2 ст. 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві.

Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла і чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Суд, дотримуючись балансу захисту права власності на будинок та права користування ним позивачки, яка є членом сім`ї власника, та яка тривалий час користувалась будинком, відповідач перешкоджає її вселенню та користування будинком, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимоги про вселення та повторно звертає увагу на конституційну норму про те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідач не позбавлений права на звернення до суду за захистом своїх прав як власника майна у разі їх порушення позивачем.

З наведеного вище суд відхиляє аргументи представника відповідача, щодо передчасності заявлених вимог та неправильного способу захисту порушеного права.

Європейський суд із прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди надавати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення і спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані,зокрема,у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, від 06.04.2021 у справі №910/10011/19.

Позбавлення права користування житловим приміщенням або виселення особи з житла можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя і право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа має право сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Разом із тим у спірних правовідносинах права власника будинку захищені і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. У практиці ЄСПЛ напрацьовані три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання у право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде дотримано.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.08.2018 р. у справі № 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18) зроблено висновок, що «відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний із застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто для того, щоб подати цей позов, необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права користування житлом.

Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК).

У частинах 1, 3 ст. 12, частинах 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків, установлених цим Кодексом. Докази надаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом установлено про сплату позивачем 1211,20 грн, які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 10,12,13,76-84, 88, 141,263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом вселення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Вселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у садовий будинок, що розташований на земельній ділянці № НОМЕР_1 у садовому товаристві «Активіст» у м. Миколаєві, та зобов`язати ОСОБА_3 не чинити їй перешкод у користуванні.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1211, 20 грн. на користь ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 22 липня 2025 року.

Суддя Черенкова Н.П.