Справа № 145/1204/20
Провадження № 22-ц/801/1767/2025
Провадження № 22-ц/801/936/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ратушняк І. О.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 рокуСправа № 145/1204/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Матківської М. В., Міхасішина І. В.,

з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційні скарги Закладу професійної (професійно-технічної) освіти «Гніванський професійний ліцей», в інтересах якого діє адвокат Піпко Андрій Миколайович, на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Ратушняка І. О., та додаткове рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 26 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Іванця В. Д.,

у цивільній справі № 145/1204/20 за позовом ОСОБА_1 до Закладу професійної (професійно-технічної) освіти «Гніванський професійний ліцей» про стягнення моральної шкоди,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Державного професійно-технічного навчального закладу «Гніванський професійний ліцей імені двічі героя Радянського Союзу Р. Я. Малиновського», правонаступником якого є Заклад професійної (професійно-технічної) освіти «Гніванський професійний ліцей», про стягнення моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що 27 березня 2017 року директором Державного професійно-технічного навчального закладу «Гніванський професійний ліцей імені двічі героя Радянського Союзу Р. Я. Малиновського» було прийнято наказ №43 про оголошення догани викладачу ОСОБА_1 за неетичну поведінку та вчинення психологічного тиску відносно учениці навчальної групи №19 ОСОБА_2 .

Згідно з наказом №22 від 14.02.2017 в ДПТНЗ «Гніванський професійний ліцей імені двічі героя Радянського Союзу Р. Я. Малиновського» проводилося службове розслідування по факту конфліктної ситуації, яка виникла 14.02.2017 між ОСОБА_1 та ученицею ОСОБА_2 , за результатами якого директором закладу 23.03.2017 затверджено висновок, складений юрисконсультом навчального закладу, відповідно до якого:

1. Службове розслідування конфліктної ситуації між викладачем ОСОБА_1 та ученицею групи №19 ОСОБА_2 вважати закінченим, а сам факт неетичної поведінки та психологічного насильства викладачем ОСОБА_1 відносно ОСОБА_2 є підтвердженим;

2. Зухвала поведінка викладача ОСОБА_1 викликала негативний резонанс та несхвальну думку трудового колективу ДПТНЗ «Гніванський професійний ліцей імені двічі героя Радянського Союзу Р. Я. Малиновського»;

3. В цілях недопущення подібних випадків, профілактики правопорушення та покращення морально-психологічного клімату в колективі пропонує притягнути викладача ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

Висновок було аргументовано зокрема тим, що ОСОБА_1 своєю зухвалою поведінкою (не зазначено, у чому така поведінка виразилась) порушила вимоги п.1,4 та п.2.2. Наказу Міністерства освіти і науки України від 25 грудня 2006 року №844 «Про вжиття додаткових заходів щодо профілактики та запобігання жорстокому поводженню з дітьми».

12 червня 2017 року ОСОБА_1 , вважаючи наказ No43 від 27.03.2017 незаконним та необґрунтованим, подала до Тиврівського районного суду Вінницької області позовну заяву про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності та стягнення моральної шкоди.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 31.01.2020 у справі №145/864/17, позов ОСОБА_1 задоволено, визнано незаконним та скасовано наказ про оголошення їй догани. Дане рішення набрало законної сили 28 квітня 2020 року.

Вказаним рішенням суду встановлено, що відповідачем не надано переконливих, достатніх доказів, які б свідчили про чіткі і узгоджені між собою висновки, не спростовані презумпції щодо неетичної поведінки ОСОБА_1 та психологічного насильства викладачем відносно ОСОБА_2 . Будь-яких доказів порушення позивачем трудової дисципліни відповідачем надано не було.

Так, ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2017 року у справі №145/864/17 було призначено судово-психологічну експертизу, відповідно до висновку якої ситуація, що досліджується за справою, є психотравмуючою для ОСОБА_1 , якій завдано страждання (моральну шкоду). Можливий розмір гpoшoвoї компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) ОСОБА_1 складає 36 мінімальних заробітних плат, розмір яких установлюється рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, чинному на момент винесення рішення суду.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у 2020 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня становила 4 723 гривні. Таким чином, розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) ОСОБА_1 складає 170 028,00 гривень (36*4723).

За наведених обставин просить стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 170 028,00 гривень.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто із Закладу професійної (професійно-технічної) освіти «Гніванський професійний ліцей» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 30 000 гривень.

Рішення суду мотивовано тим, що наявні підстави для відшкодування завданої позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди, яка пов`язана з глибокими емоційними переживаннями та моральними стражданнями через безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З урахуванням глибини та тривалості моральних страждань позивача, а також принципів розумності, пропорційності та справедливості, суд першої інстанції дійшов висновку про відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 30 000 грн.

Додатковим рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 26 червня 2025 року заяву представника відповідача Закладу професійної (професійно-технічної) освіти «Гніванський професійний ліцей» адвоката Піпка А. М. про ухвалення додаткового рішення у справі № 145/1204/20 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Закладу професійної (професійно-технічної) освіти «Гніванський професійний ліцей» витрати на професійну правничу допомогу в сумі 14 550 гривень 19 копійок.

Ухвалюючи додаткове рішення у цій справі суд першої інстанції дійшов висновку про зменшення судових витрат на професійну правничу допомогу, які представник відповідача просить стягнути з позивача, та які підлягають розподілу за результатами розгляду справи, а саме, до 17 658,80 грн. Оскільки рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року позовні вимоги позивача задоволено частково (17,6%), місцевий суд стягнув витрати на професійну правничу допомогу, які визначив пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме, у розмірі 14 550 грн 19 коп. (82,4 % від 17 658,80 грн).

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

У березні 2025 року Заклад професійної (професійно-технічної) освіти «Гніванський професійний ліцей», в інтересах якого діє адвокат Піпко А. М., не погоджуючись з рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року, подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його таким, що ухвалене з неповним дослідженням зібраних у справі доказів, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, побудованим на припущеннях, без врахування висновків щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду, тому просить його скасувати та винести постанову, якою відмовити в задоволенні позову повністю, стягнути з позивача на користь відповідача понесені ним судові витрати.

Крім того, у липні 2025 року Закладом професійної (професійно-технічної) освіти «Гніванський професійний ліцей», в інтересах якого діє адвокат Піпко А. М., подано апеляційну скаргу на додаткове рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 26 червня 2025 року, за наслідками розгляду якої відповідач просить скасувати додаткове рішення у цій справі, винести постанову, якою задовольнити заяву про винесення додаткового рішення від 17.02.2025 та стягнути із ОСОБА_1 на користь відповідача витрати на правничу допомогу адвоката, понесені в суді першої інстанції в розмірі 26 905,60 грн; стягнути з із ОСОБА_1 на користь відповідача понесені судові витрати, пов`язані з розглядом цієї апеляційної скарги.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 17 березня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Войтко Ю. Б., судді: Матківська М. В., Міхасішин І. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 21 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

На виконання вимог цієї ухвали витребувана справа надійшла до суду апеляційної інстанції 03 квітня 2025 року.

Ухвалою від 04 квітня 2025 року Вінницький апеляційний суд вказану цивільну справу № 145/1204/20 повернув до суду першої інстанції для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення, оскільки в матеріалах справи містилася заява представника відповідача Закладу професійної (професійно-технічної) освіти «Гніванський професійний ліцей» адвоката Піпка А. М. від 17.02.2025 про ухвалення додаткового рішення, яка не вирішена місцевим судом. Встановлено строк виконання ухвали - десять днів з дня отримання справи.

02 липня 2025 року після ухвалення додаткового рішення матеріали вказаної цивільної справи надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 липня 2025 року справу призначено до розгляду 05 серпня 2025 року о 12:20 год з повідомленням учасників справи.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 25 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження у цій справі за апеляційною скаргою Закладу професійної (професійно-технічної) освіти «Гніванський професійний ліцей», в інтересах якого діє адвокат Піпко А. М., на додаткове рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 26 червня 2025 року, розгляд якої ухвалою суду від 31 липня 2025 року призначено на 05 серпня 2025 року о 12:20 год з повідомленням учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційні скарги

Основними доводами апеляційної скарги на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року є те, що при прийнятті оскаржуваного рішення місцевий суд не врахував, що ОСОБА_1 не довела заявлений розмір моральної шкоди і попри те, що судом задоволено позовні вимоги частково, позивачем не було доведено, а судом встановлено причинний зв`язок між незаконним притягненням її до адміністративної відповідальності та погіршенням стану її здоров`я.

Зауважує, що місцевий суд оскаржуваним рішенням стягнув з апелянта на користь позивача 30 000,00 гри. моральної шкоди, хоча наявність та обсяг такої шкоди не підтверджений жодним належним та допустимим доказом у справі, а судове рішення засноване виключно на припущеннях. Вважає, що з огляду на надані позивачем докази, в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід було відмовити за їх недоведеністю. Також зазначає, що стягнута оскаржуваним рішенням моральна шкода у розмірі 30 000 грн, не відповідає засадам розумності та справедливості з огляду на характер правовідносин, що виникли між сторонами.

На переконання сторони відповідача, суддя місцевого суду Ратушняк І. О., який прийняв оскаржуване рішення, підлягав відводу відповідно до вимог ЦПК України, адже ним вже приймалось рішення про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. Також даним складом суду було незаконно призначено у справі судову експертизу, що встановлено апеляційним судом. Представником відповідача заявлявся відвід судді Ратушняку І. О., однак ухвалою Тиврівського районного суду у справі № 145/1204/20 від 10.09.2020 вказану заяву залишено без задоволення. Відтак, в даній апеляційній скарзі в порядку ч. 2 ст. 353 ЦПК України заперечення на цю ухвалу вносяться відповідачем до тексту апеляційної скарги.

Зокрема вказує, що за надання правничої допомоги адвоката наразі апелянт поніс витрати на таку допомогу в розмірі 9 689,60 грн, як гонорар у фіксованому розмірі, які підлягають відшкодуванню постановою апеляційного суду за наслідками вирішення цієї справи.

Апеляційну скаргу на додаткове рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 26 червня 2025 року мотивовано тим, що оскаржуване додаткове судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Зокрема представник відповідача зазначає, що у заяві від 17.02.2025, яка тривалий час не розглядалась судом, він просив винести додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь відповідача витрати на правничу допомогу адвоката, понесені в суді першої інстанції в розмірі 26 905,60 грн. Проте додатковим рішенням суд частково задовольнивши таку заяву, стягнув з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 14 550,19 грн., але не вказав про відмову в задоволенні решти заявлених вимог.

Звертає увагу, що приймаючи додаткове рішення суд виходив із законності основного рішення, адже розподілив витрати на правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог згідно з рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області у справі № 145/1204/20 від 10.02.2025, однак воно не набрало чинності і в разі його зміни підлягає зміні розподіл судових витрат.

Також на переконання представника відповідача, дослідивши докази на підтвердження витрат на правничу допомогу, суд дійшов помилкового висновку, що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката не відповідає критерію співмірності зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову. Вважає, що в даному випадку має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права.

З огляду на те, що розгляд цієї скарги прямо пов`язаний з розглядом скарги на основне рішення представник відповідача повідомляє, що апелянт планує понести витрати на правничу допомогу по підготовці цієї апеляційної скарги в розмірі 1 816,80 грн. і відповідні докази будуть подані протягом п`яти днів з дня прийняття судового рішення за наслідком її розгляду.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

27 березня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Семенчук О. А. подала відзив, в якому заперечила аргументи, викладені в апеляційній скарзі на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року, та вказала, що місцевий суд дійшов до правильного висновку про часткове задоволення позову, тому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Зокрема вказала, що позивач вважає абсолютно правильними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо того, що розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи, а також відносно того, що з урахуванням глибини та тривалості моральних страждань позивача, а також принципів розумності, пропорційності та справедливості, відшкодуванню ОСОБА_1 підлягає моральна шкода в розмірі 30 000 грн. На думку позивача, висновки суду першої інстанції відповідачем не спростовані, отже, апеляційна скарга на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року не підлягає задоволенню.

Позиція учасників справи у судовому засіданні

Представник відповідача адвокат Піпко А. М. в судовому засіданні підтримав доводи апеляційних скарг, просив їх задовольнити.

Представник позивача адвокат Семенчук О. А. просила відмовити у задоволенні апеляційних скарг, а рішення суду першої інстанції, ухвалені у цій справі залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 27 березня 2017 року директором Державного професійно-технічного навчального закладу «Гніванський професійний ліцей імені двічі героя Радянського Союзу Р. Я. Малиновського» було видано наказ №43 про оголошення догани викладачу ОСОБА_1 за неетичну поведінку та вчинення психологічного тиску відносно учениці навчальної групи №19 ОСОБА_2 .

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 31.01.2020 у справі №145/864/17 (а.10-18 т.1), позов ОСОБА_1 задоволено, визнано незаконним та скасовано наказ ДПТНЗ «Гніванський професійний ліцей імені двічі Героя Радянського Союзу Р. Я. Малиновського» №43 від 27 березня 2017 року про оголошення догани викладачу ОСОБА_1 .

Постановою Вінницького апеляційного суду від 28.04.2020 зазначене рішення залишено без змін (а.с.19-25 т.1).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року частково не відповідає зазначеним вимогам виходячи із наступного.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункти 2, 4 частини другої статті 23 ЦК України).

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України (у редакції, чинній на момент подання позову) відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Вказана норма закону містить перелік юридичних фактів, що становлять підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Так, підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 4, 5, 13 ЦПК України).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не забезпечується самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (див. постанову Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12, від 14 грудня 2016 року у справі № 428/7002/14-ц та постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 640/14909/16-ц (провадження № 61-20666св18).

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року у справі № 708/447/23 (провадження № 61-12162св23).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 686/12403/21 зроблено висновок, що:

«розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності».

Європейський суд з прав людини указує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankov v. Bulgaria» від 12 липня 2007 року, заява № 68490/01, § 62).

Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського суду з прав людини, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції.

У справі, що переглядається, встановлено, що 27 березня 2017 року директором Державного професійно-технічного навчального закладу «Гніванський професійний ліцей імені двічі героя Радянського Союзу Р. Я. Малиновського» було видано наказ №43 про оголошення догани викладачу ОСОБА_1 за неетичну поведінку та вчинення психологічного тиску відносно учениці навчальної групи №19 ОСОБА_2 .

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 31.01.2020 у справі №145/864/17 позов ОСОБА_1 задоволено, визнано незаконним та скасовано наказ ДПТНЗ «Гніванський професійний ліцей імені двічі Героя Радянського Союзу Р. Я. Малиновського» №43 від 27 березня 2017 року про оголошення догани викладачу ОСОБА_1 .

Постановою Вінницького апеляційного суду від 28.04.2020 рішення суду першої залишено без змін.

Указаним судовим рішенням встановлено, що відповідачем не надано переконливих, достатніх доказів, які б свідчили про чіткі і узгоджені між собою висновки, неспростовані презумпції щодо неетичної поведінки ОСОБА_1 та психологічного насильства викладачем відносно ОСОБА_2 . Будь-яких доказів порушення позивачем трудової дисципліни відповідачем надано не було.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

В силу положень частини четвертої статті 82 ЦПК України, указане рішення Тиврівського районного суду Вінницької області має преюдиційне значення у цій справі, оскільки цим судовим рішенням встановлено факт протиправності наказу відповідача про оголошення догани викладачу ОСОБА_1 .

Установивши, що безпідставним притягненням до дисціплінарної відповідальності порушені права позивача, що призвело до певних душевних страждань та психологічних переживань останньої, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діяннями відповідача та нанесенням моральної шкоди ОСОБА_1 .

Разом з тим, частково підставними є доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, що були додані до позовної заяви.

Так, в оскаржуваному рішенні зазначено, що суд не бере до уваги висновок судово-психологічної експертизи №71 від 16.10.2018, яку призначено ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2017 рогу у справі № 145/864/17, оскільки дана експертиза проводилася по іншій справі, а позивач щодо проведення експертизи на підтвердження позовних вимог не звертався.

Проте суд першої інстанції не врахував, що призначення експертизи є одним із способів доказування по справі.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показами свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За приписами статей 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Передбачене статтями 12, 13, 49 ЦПК України право сторін на подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості щодо обставин, які мають значення для вирішення справи, кореспондується з обов`язком суду сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Дульський проти України» зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури.

Відповідно до висновку судово-психологічної експертизи №71 від 16.10.2018 року ситуація, що досліджувалась у справі №145/864/17, є психотравмуючою для ОСОБА_1 , якій завдано страждання (моральну шкоду) (а.с.30-45 т.1).

У справі №145/864/17 питання про стягнення моральної шкоди з відповідача не ставилося позивачем.

Вказаний висновок є допустимим доказом у цій справі, оскільки містить відомості щодо предмета доказування.

Такий висновок експерта суд оцінює з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Та обставина, що судово-психологічна експертиза проведена не за ухвалою суду у справі, що переглядається, не є підставою вважати її недопустимим доказом, оскільки особа яка проводила цю експертизу є атестованим судовим експертом, обізнана про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок за статтями 384, 385 КК України, сам висновок є в достатній мірі інформативним щодо предмета доказування, а отже є допустимим письмовим доказом у справі, який слід оцінити у сукупності із іншими доказами у справі.

При цьому інші докази, що були додані до позовної заяви, зокрема, виписний епікриз № 566 від 03.03.2017 та виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 17.03.2017 місцевим судом безпідставно не брались до уваги і їм під розгляду справи не було надано оцінки на предмет їх допустимості та належності.

Колегія суддів вважає, що такі докази містять дані про те, що проблеми із здоров`ям у позивача виникли внаслідок проведення службового розслідування по факту конфліктної ситуації, яка склалася між викладачем ліцею ОСОБА_1 та ученицею групи № 19 ОСОБА_2 згідно з наказом ДПТНЗ «Гніванський професійний ліцей імені двічі Героя Радянського Союзу Р. Я. Малиновського» від 14.02.2017, та вказують на, те що її лікування тривало із 17.02.2017 до 17.03.2017.

Апеляційний суд встановив, що незаконним оголошенням догани позивачці завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях внаслідок порушення трудових прав, тому з урахуванням глибини та тривалості моральних страждань ОСОБА_1 , необхідності докласти додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права у судах, розмір компенсації моральної шкоди, який відповідає засадам розумності та справедливості, повинен становити 30 000,00 грн, та не призведе до безпідставного збагачення позивача.

Вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є похідними від незаконного оголошення догани (встановлення вини роботодавця). Тому за встановлених обставин позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, суддя місцевого суду Ратушняк І. О., який прийняв оскаржуване рішення, підлягав відводу відповідно до вимог ЦПК України, адже ним вже приймалось рішення про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, колегія суддів до уваги не бере, з огляду на таке.

З матеріалів справи встановлено, що представником відповідача заявлявся відвід судді Ратушняку І. О., однак ухвалою Тиврівського районного суду у справі № 145/1204/20 від 10.09.2020 в задоволенні вказаної заяви відмовлено (а.с.72-73 т.1).

Так, представник відповідача - адвокат Піпко А. М. подав до суду письмову заяву про відвід головуючого у справі судді Ратушняка І. О., яка мотивована тим, що під його головуванням було винесено рішення Тиврівського районного суду Вінницької області у справі № 145/864/17 від 31.01.2020, яким задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до ДПТНЗ «Гніванський професійний ліцей імені двічі героя Радянського Союзу Р. Я. Малиновського» про оскарження наказу про застосування дисциплінарного стягнення, що свідчить про те, що суддя Ратушняк І. О. має вже сформовану думку про наявність порушень прав ОСОБА_1 у відповідача та, відповідно, моральної шкоди, що може вплинути на його об`єктивність і неупередженість під час розгляду цієї справи про стягнення моральної шкоди.

При цьому вважає, що при винесенні даного рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 31.01.2020 суддя Ратушняк І. О. врахував і абсолютно безпідставно послався на те, що відповідно до висновку судово-психологічної експертизи №71 від 16.10.2018 року ситуація, що досліджується за справою, є психотравмуючою для ОСОБА_1 , якій завдано страждання (моральну шкоду). При цьому суд констатує факт, що питання про стягнення моральної шкоди з відповідача не ставиться. Це, на переконання представника, свідчить про сформоване упереджене ставлення до відповідача.

Статтею 36 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для відводу (самовідводу) судді.

Європейський суд з прав людини вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто, чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої сторони є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (BELUKHA v. UKRAINE, N 33949/02, & 49-52, ЄСПЛ від 09 листопада 2006 року).

Зі змісту заявленого відводу слідує, що у відповідача виникли сумніви у об`єктивності та неупередженість судді Ратушняка І. О. у іншій справі № 145/864/17 за позовом ОСОБА_1 до ДПТНЗ «Гніванський професійний ліцей імені двічі героя Радянського Союзу Р. Я. Малиновського» про оскарження наказу про застосування дисциплінарного стягнення.

Таким чином, заявник фактично висловлює свою незгоду із процесуальними судовими рішеннями в іншій справі.

Відповідно до частини четвертої статті 36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

З урахування обставин, на які вказав представник відповідача щодо наявності підстав для відводу судді, суд першої інстанції, оцінивши їх на предмет відповідності вимогам статті 36 ЦПК України, а також статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, дійшов обґрунтованого висновку про невмотивованість заявленого відводу, оскільки не наведено переконливих підстав, які свідчили б про необ`єктивність та неупередженість судді Ратушняка І. О.

Отже колегія суддів погоджується з висновком Тиврівського районного суду Вінницької області, викладеним в ухвалі від 10 вересня 2020 року, оскільки передбачені законом підстави для задоволення заяви відповідача про відвід судді відсутні, а тому подана ним заява не може бути визнана обґрунтованою.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судоми норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 30 000 грн у відшкодування моральної шкоди, однак належним чином не надав оцінку усім підставам позову ОСОБА_1 та наданим нею доказам, тому мотивувальну частину рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року слід змінити, виклавши її у редакції цієї постанови.

Щодо вимог апеляційної скарги відповідача на додаткове рішення

У заяві про відшкодування судових витрат на правничу допомогу адвоката відповідач просив стягнути на його користь із позивача понесені ним судові витрати, пов`язані із розглядом справи на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 26 905,60 грн (а. с. 79 т.2).

Задовольнивши частково заяву, суд першої інстанції врахував обставини справи, обсяг фактично наданих послуг, витрачений реальний час на представництво інтересів клієнта в суді, характер виконаної адвокатом роботи, та з урахуванням принципу співмірності й розумності судових витрат, принципу справедливості, пропорційності і верховенства права, визначив до стягнення витрати на професійну правничу допомогу в сумі 14 550,19 грн, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3).

Частинами першою та другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною четвертою цієї статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною шостою цієї статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Представник позивача адвокат Семенчук О. А. подала до суду заперечення на заяву відповідача про розподіл судових витрат та просила відмовити у її задоволенні (а. с. 87 т.2).

Дослідивши докази на підтвердження витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката не відповідає критерію співмірності зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову, зокрема, в частині: витраченого часу на додаткові пояснення у справі від 25.11.2020 - 8 год (а.с.149-156 т.1), при цьому вважав, що надання послуг з підготовки таких пояснень не потребувало від професійного адвоката таких витрат часу, які вказані ним, а достатнім для підготовки цього документа є 4 години. Водночас місцевий суд взяв до уваги, що підготовка заяви про розподіл судових витрат не відноситься до розгляду справи по суті, тому не врахував час витрачений на її підготовку. З урахуванням викладеного, суд першої інстанції виходив з того, що загальний час витрачений адвокатом складає 21 год, а гонорар згідно з п. 3.1 договору про надання правової допомоги у справі станом на 04.12.2020 складає 17 658,80 грн (21х(2102х40%).

Місцевий суд також взяв до уваги, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зменшення судових витрат, а саме на професійну правничу допомогу, які представник відповідача просить стягнути з позивача, та які підлягають розподілу за результатами розгляду справи, до 17 658,80 грн.

При цьому суд стягнув витрати на професійну правничу допомогу, які визначив пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме, у розмірі 14 550 грн 19 коп. (82,4 % від 17 658,80 грн), оскільки рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року позовні вимоги позивача задоволено частково (17,6%).

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції враховані всі обставини справи, клопотання позивача по цьому питанню і вимоги цивільного процесуального закону по питанню відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката та прийнято законне рішення про часткове задоволення заяви відповідача про стягнення на його користь судових витрат.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг.

Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду та додаткове рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 26 червня 2025 року необхідно залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг, враховуючи, що оскаржуване рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року змінено лише в мотивувальній частині, підстави для розподілу (перерозподілу) судових витрат у справі, відсутні.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги Закладу професійної (професійно-технічної) освіти «Гніванський професійний ліцей», в інтересах якого діє адвокат Піпко Андрій Миколайович, задовольнити частково.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду та додаткове рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 26 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 серпня 2025 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: М. В. Матківська

І. В. Міхасішин