УХВАЛА

06 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 686/31012/20

провадження № 61-5999св24

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Гулька Б. І., Крата В. І., Луспеника Д. Д., Синельникова Є. В., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Люкс-Рейзен», Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності», правонаступником якого є Державна організація «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій», Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, яке реорганізовано в Міністерство економіки України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року у складі судді Палінчака О. М., додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2022 року у складі судді Палінчака О. М. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 січня 2023 року у складі колегії суддів Гринчука Р. С., Костенка А. М., Спірідонової Т. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкс-Рейзен», Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності», Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст заяви

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкс-Рейзен» (далі - ТОВ «Люкс-Рейзен»), Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (далі - ДП «Український інститут інтелектуальної власності»), Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (яке реорганізоване в Міністерство економіки України), в якому просив:

визнати недійсним договір про передання виключних майнових прав (права власності) на знак для товарів і послуг згідно із свідоцтвом України № НОМЕР_1 , який укладений між ОСОБА_1 і ТОВ «Люкс-Рейзен» 04 квітня 2018 року;

скасувати здійснену 25 червня 2018 року в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг за № НОМЕР_2 реєстрацію договору про передання виключних майнових прав (права власності) на знак для товарів і послуг згідно із свідоцтвом України № НОМЕР_1 , який укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Люкс-Рейзен» 04 квітня 2018 року;

скасувати рішення Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 08 червня 2018 року про передання права власності на знак для послуг класу 39, на які зареєстрований знак на підставі свідоцтва України № НОМЕР_1 , від ОСОБА_1 на користь ТОВ «Люкс-Рейзен»;

зобов`язати ДП «Український інститут інтелектуальної власності» внести відомості до Державного реєстру свідоцтв України на торговельні марки, ведення якого здійснюється в електронній формі, стосовно свідоцтва України № НОМЕР_1 , поновивши право власності на торговельну марку на підставі вказаного свідоцтва за ОСОБА_1 , здійснивши публікацію про це в офіційному бюлетені «Промислова власність».

Позов мотивовано тим, що позивач згідно зі свідоцтвом України № НОМЕР_1 є власником торговельної марки «ІНФОРМАЦІЯ_1», що є комбінацією позначень у вигляді слів «ІНФОРМАЦІЯ_1», графічного зображення півмісяця, направленого вліво навколо слова «reisen» з правої сторони та трьох п`ятикутних зірок різного розміру, які розміщенні біля верхньої частини півмісяця над словом «reisen».

Позначення торговельної марки виконано у чорному, синьому та блакитному кольорах і зареєстровано для таких послуг класу 39 МКТП: автобусне перевезення; автомобільне перевезення; доставляння товарів; зберігання товарів; інформування щодо перевезення; пасажирське перевезення; посередницькі послуги у перевезенні; послуги таксі; прокат автомобілів; прокат автобусів далекого прямування; супроводжування подорожуючих.

З відомостей, які містяться у Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг, позивач дізнався про те, що власником торговельної марки на підставі свідоцтва України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 зареєстровано ТОВ «Люкс-Рейзен».

Відповідно до умов договору про передання виключних майнових прав ОСОБА_1 передав на користь ТОВ «Люкс-Рейзен» виключні майнові права на знак для товарів і послуг, що посвідчуються свідоцтвом на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 , перелік послуг (товарів) згідно із «Кл. 39 МКТП 11-2018»: автобусне перевезення; автомобільне перевезення; доставляння товарів; зберігання товарів; інформування щодо перевезення; пасажирське перевезення; посередницькі послуги у перевезенні; послуги таксі; прокат автомобілів; прокат автобусів далекого прямування; супроводжування подорожуючих.

Проте позивач жодних документів, пов`язаних зі зміною власника торговельної марки на підставі свідоцтва України на знак для товарів і послуг № 210276, не підписував, повноважень на підписання таких документів іншим особам не надавав, не формував власного волевиявлення на укладення такого правочину.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 26 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовив.

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області додатковим рішенням

від 01 листопада 2022 року заяву представника відповідача ТОВ «Люкс-Рейзен» про стягнення судових витрат задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Люкс-Рейзен» судові витрати у сумі 28 580,50 грн. У задоволенні іншої частини вимог заяви представника відповідача ТОВ «Люкс-Рейзен» відмовив.

Хмельницький апеляційний суд постановою від 26 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року залишив без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року - без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2022 року задовольнив частково, додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Люкс-Рейзен» судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі

20 000,00 грн скасував.

Заяву ТОВ «Люкс-Рейзен» в частині відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000,00 грн залишив без розгляду.

В іншій частині додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2022 року залишив без змін.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року, додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 січня 2023 року, в якій просив скасувати оскаржені судові рішення в частині відмови у задоволенні позовної заяви про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Додаткове рішення в частині задоволення заяви ТОВ «Люкс-Рейзен» просив скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у цій частині вимог відмовити.

Заявник зазначає, що під час ухвалення оскаржуваних рішень суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків Верховного Суду, які викладені у постановах від 13 липня 2022 року у справі № 694/92/20, від 28 грудня 2022 року у справі № 127/33311/18, від 29 січня 2020 року у справі № 357/28389/15, від 11 червня 2020 року у справі № 761/26618/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 910/12258/17, від 11 червня 2018 року у справі № 916/613/17.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не надали належної уваги тій обставині, що позивач жодних документів, пов`язаних зі зміною власника торговельної марки на підставі свідоцтва України на знак для товарів та послуг № НОМЕР_1 , не підписував, не надавав повноважень на підписання цих документів від його імені та не формував власного волевиявлення на укладення такого правочину. Факт непідписання договору про передання виключних майнових прав на знак для товарів та послуг підтверджений експертним висновком.

Зазначає, що висновки судів про відсутність підстав для задоволення позову помилкові, адже волевиявлення у позивача на укладення договору було відсутнє, тому висновки судів про наявність його волевиявлення на укладення договору помилкові. Про факт неправомірного використання печатки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 позивачу стало відомо лише за наслідками ознайомлення із оспорюваним договором, а тому її відтиск на договорі не свідчить про волевиявлення на його укладення, оскільки факт підписання договору не підтверджується.

ОСОБА_1 також вказує, що з огляду на наявність правових підстав для визнання недійсним договору про передання виключних майнових прав (права власності) на знак для товарів і послуг від 04 квітня 2018 року існує необхідність у відновленні стану, який існував до моменту укладення оспорюваного договору, шляхом задоволення похідних вимог.

Позиції інших учасників справи

У поданому у червні 2024 року до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу представник ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» Фінагіна В. у задоволенні касаційної скарги просила відмовити, а оскаржені судові рішення залишити без змін.

Вважає, що аргументи касаційної скарги є необґрунтованими, оскільки під час розгляду справи суди правильно встановили характер правовідносин, які сформувались між сторонами, повністю з`ясували всі фактичні обставини справи та надали їм належну оцінку.

Вказує, що позивач не довів, що волевиявлення його на вчинення спірного правочину було відсутнє.

У поданому у січні 2025 року до Верховного Суду клопотанні представник ТОВ «Люкс-Рейзен» керівник Дуда В. І. просив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 закрити.

Клопотання мотивовано тим, що Верховний Суд у цій справі 15 березня 2023 року та 27 березня 2024 року вже постановляв ухвали, якими закривав касаційні провадження у справі, а тому є підстави для застосування приписів статті 394 ЦПК України для закриття касаційного провадження у справі, як помилково відкритого.

Рух справи в суді касаційної інстанції

02 лютого 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв представник ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку подав касаційну скаргу на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року, додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 січня 2023 року.

Верховний Суд ухвалою від 13 лютого 2023 року відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв представник ОСОБА_2 , на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року, додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 січня 2023 року.

Верховний Суд ухвалою від 15 березня 2023 року задовольнив заяву ДП «Український інститут інтелектуальної власності» про заміну сторони. Залучив до участі у справі правонаступника відповідача ДП «Український інститут інтелектуальної власності» - Державну організацію (далі - ДО) «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій».Закрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв представник ОСОБА_2 , на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року, додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 січня 2023 року.

Ухвалу касаційного суду мотивовано тим, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховний Суд встановив, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постановах Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 694/92/20, від 28 грудня 2022 року у справі № 127/33311/18, від 22 травня 2018 року у справі № 910/12258/17, від 11 червня 2018 року у справі № 916/613/17, на які посилався заявник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, тому касаційне провадження підлягає закриттю.

12 квітня 2023 року ОСОБА_1 знову звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року, додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 січня 2023 року.

Верховний Суд ухвалою від 27 квітня 2023 року поновив ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року, додаткового рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2022 року та постанови Хмельницького апеляційного суду від 26 січня 2023 року. Відкрив касаційне провадження у справі та витребував її матеріали із суду першої інстанції.

Верховний Суд ухвалою від 09 січня 2024 року призначив справу до судового розгляду.

Верховний Суд ухвалою від 27 березня 2024 року закрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року, додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 січня 2023 року у цій справі. Відмовив у задоволенні клопотання Міністерства економіки України про заміну відповідача.

Ухвалу Верховного Суду від 27 березня 2024 року мотивовано тим, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17 сформулювала правові висновки, згідно з якими касаційне провадження у справі підлягає закриттю, якщо касаційну скаргу прийнято до провадження суду касаційної інстанції помилково.

Верховний Суд вважав, що вказана правова позиція підлягає застосуванню судом до процесуальних правовідносин, які виникли під час розгляду цієї касаційної скарги, тому, ураховуючи постановлення ухвали Верховного Суду від 15 березня 2023 року про закриття касаційного провадження у справі, виснував про наявність підстав для застосування статті 394 ЦПК України.

Крім того, Верховний Суд в ухвалі від 27 березня 2024 року зазначив, що підстав для заміни сторони у справі немає, оскільки Міністерство економіки України не надало доказів того, що ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» є його правонаступником, водночас Верховний Суд ухвалою від 15 березня 2023 року вже залучив ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» до участі у справі як правонаступника ДП «Український інститут інтелектуальної власності».

24 квітня 2024 року ОСОБА_1 знову звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року, додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 січня 2023 року.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 14 травня 2024 року поновив ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року, додаткового рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2022 року та постанови Хмельницького апеляційного суду від 26 січня 2023 року. Відкрив касаційне провадження у справі та витребував її матеріали із суду першої інстанції.

26 червня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 30 квітня 2025 року призначив справу до розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Верховний Суд Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 02 липня 2025 року передав справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.

Мотиви, якими керувався Верховний Суд, передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що наявні підстави для передання справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2021 року у справі № 520/4150/17 (провадження № 61-1973св21), про те, що ЦПК України не передбачає можливості повторного оскарження у касаційному порядку судового рішення апеляційного суду після закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України.

Необхідність відступлення від висновків щодо застосування статей 394, 396 ЦПК України у подібних правовідносинах, викладених у вказаній ухвалі Верховного Суду, викликана таким.

13 травня 2020 року ОСОБА_3 , в інтересах якого діяв представник ОСОБА_4 , засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 13 квітня 2020 року у справі № 520/4150/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , яка діяла в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , треті особи, які не заявляли самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 11 червня 2020 року відкрив касаційне провадження у справі № 520/4150/17 за касаційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якого діяв представник ОСОБА_4 , на постанову Одеського апеляційного суду від 13 квітня 2020 року.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 16 грудня 2020 року закрив касаційне провадження у справі № 520/4150/17 за касаційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якого діяв представник ОСОБА_4 , на постанову Одеського апеляційного суду від 13 квітня 2020 року.

Верховний Суд, закриваючи касаційне провадження у справі № 520/4150/17 на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, посилався на те, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду у справі № 463/10111/15 (провадження № 61-13835св18), на який посилався заявник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядалася.

У лютому 2021 року до Верховного Суду знову надійшла касаційна скарга ОСОБА_3 , в інтересах якого діяв представник ОСОБА_4 , на постанову Одеського апеляційного суду від 13 квітня 2020 року у справі № 520/4150/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , яка діяла в інтересах неповнолітніх ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляли самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 15 березня 2021 року поновив ОСОБА_3 , в інтересах якого діяв представник ОСОБА_4 , строк на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 13 квітня 2020 року у справі № 520/4150/17. Відкрив касаційне провадження у справі та витребував її матеріали із суду першої інстанції.

Відповідно до розпорядження від 21 вересня 2021 року № 1766/0/226-21 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи» у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_9 на підставі подання секретаря Другої судової палати Касаційного цивільного суду Червинської М. Є. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 520/4150/17.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 23 листопада 2021 року призначив справу № 520/4150/17 до розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 01 грудня 2021 року закрив касаційне провадження у справі № 520/4150/17 за касаційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якого діяв представник ОСОБА_4 , на постанову Одеського апеляційного суду від 13 квітня 2020 року.

Верховний Суд зазначив, що відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Колегія суддів вважала, що підстав для відкриття касаційного провадження не було, проте така перевірка підстав касаційного оскарження здійснюється судом після відкриття касаційного провадження.

При цьому Верховний Суд зазначав, що відповідно до пункту 3 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення касаційної скарги цієї особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважав, що ЦПК України не передбачає можливості повторного оскарження у касаційному порядку судового рішення після закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду не погоджується з указаними висновками з таких підстав.

Положеннями пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України та пункту 9 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.

Підстави для відмови у відкритті касаційного провадження визначені статтею 394 ЦК України.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення касаційної скарги цієї особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що перелік підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, який визначений пунктом 3 частини другої статті 394 ЦПК України, є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

У пункті 3 частини другої статті 394 ЦПК України не зазначено такої підстави для закриття касаційного провадження у справі, як постановлення ухвали про закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України у зв`язку із закриттям касаційного провадження з підстав непідтвердження посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України під час попереднього звернення заявника з касаційною скаргою.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не встановила підстав для прийняття справи до свого розгляду.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

У пункті 4 частини четвертої статті 17 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) передбачено, що єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 263 ЦПК України судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб у разі остаточного вирішення справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), заява № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви міста Люпені проти Румунії» (Lupeni greek catholic parish and others v. Romania), заява № 76943/11).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують, оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Веренцов проти України», заява № 20372/11; рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії» (Del Rio Prada v. Spain), заява № 42750/09).

У пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom), заява № 27238/95, ЄСПЛ наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

В інших справах ЄСПЛ також неодноразово зазначав, що відступи від принципу правової визначеності є виправданими лише у разі потреби та за обставин істотного і непереборного характеру (рішення від 31 липня 2008 року у справі «Проценко проти Росії» (Protsenko v. Russia), заява № 13151/04, пункт 26); відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення «помилки, що має фундаментальне значення для судової системи» (рішення від 23 липня 2009 року у справі «Сутяжник проти Росії» (Sutyazhnik v. Russia), заява № 8269/02, пункт 38).

У пунктах 34, 39 остаточного рішення від 07 жовтня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05) ЄСПЛ наголосив на такому: коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується; сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція); завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме в розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98, пункт 65); у цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (рішення від 24 березня 2009 року у справі «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, пункти 29, 30; від 02 листопада 2010 року «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02, пункти 36, 37); неспроможність вищого суду впоратись із цим завданням може призвести до наслідків, несумісних, inter alia, з вимогами статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення від 01 грудня 2005 року у справі «Падурару проти Румунії» (Paduraru v. Romania), заява № 63252/00, пункти 98, 99); ЄСПЛ визнає, що, дійсно, можуть існувати переконливі причини для перегляду тлумачення законодавства, яким потрібно керуватись; сам ЄСПЛ, застосовуючи динамічний та еволюційний підходи в тлумаченні Конвенції, у разі потреби може відходити від своїх попередніх тлумачень, тим самим забезпечуючи ефективність та актуальність Конвенції (рішення від 19 квітня 2007 року у справах «Вілхо Ескелайнен та інші проти Фінляндії» (Vilho Eskelinen and Others v. Finland), заява № 63235/00, пункт 56; рішення від 17 вересня 2009 року «Скоппола проти Італії» (Scoppola v. Italy), заява № 10249/03, пункт 104).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що, визнаючи повноваження судді тлумачити закон, потрібно пам`ятати також і про обов`язок судді сприяти юридичній визначеності, яка гарантує передбачуваність змісту та застосування юридичних норм, сприяючи тим самим забезпеченню високоякісної судової системи (пункт 47). Судді повинні послідовно застосовувати закон. Проте якщо суд вирішує відійти від попередньої практики, на це потрібно чітко вказувати в рішенні (пункт 49).

Єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності у вирішенні спірних ситуацій для учасників справи.

Водночас принцип єдності судової практики не є абсолютним, оскільки в протилежному випадку це б унеможливлювало виправлення судом своєї позиції або ж гальмувало б динамічний розвиток права та суспільних відносин.

В Україні завдання забезпечення єдності судової практики відповідно до Закону № 1402-VIII та ЦПК України, інших процесуальних кодексів покладається на Верховний Суд.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що у цій справі відсутній предмет (об`єкт) для розгляду справи об`єднаною палатою, оскільки розгляд справи, в якій відсутній функціонал (компетенційні повноваження) для об`єднаної палати, є судом, який не встановлений законом.

Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Тлумачення змісту частини другої статті 403 ЦПК України свідчить про те, що на розгляд об`єднаної палати може бути передана справа, якщо в аналогічній (подібній) справі викладено інший висновок щодо застосування норми права. Подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за їхніми елементами: суб`єктами, об`єктами та змістом (правами й обов`язками суб`єктів правовідносин).

Так, відступ від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах - це сукупність підстав, які зумовлюють необхідність повністю або частково відмовитися від попереднього висновку щодо певного питання на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм з метою усунення вад попереднього рішення чи групи рішень (їхня неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), що пов`язано зі зміною суспільних відносин та усуненням суперечностей між принципом правової визначеності та концепцією «живого права» (динамічного тлумачення права) як складовими верховенства права.

Отже, необхідність відступу від правових висновків Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.

Задля гарантування юридичної визначеності Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду може відступати від попередніх висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в раніше ухваленому рішенні Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, лише за наявності для цього належної підстави.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання.

Такі висновки викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22).

В ухвалі суду про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначається про необхідність відступу від висновку щодо застосування статей 394, 396 ЦПК України у подібних правовідносинах, викладених в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, вважаючи що суд касаційної інстанції неправильно застосував норми права у подібних правовідносинах, із наведенням мотивів своєї позиції.

Алгоритм з`ясування подібності правовідносин у судових рішеннях суду касаційної інстанції викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/ 14 та інших.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 у справі № 910/719/19, від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц).

Судове рішення, від висновків у якому пропонується відступити, ухвалено у неподібних правовідносинах.

Водночас колегія суддів посилається виключно на наявність різних підходів у практиці суду касаційної інстанції під час вирішення процесуального питання (можливості відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою особи на судові рішення у разі попереднього закриття касаційного провадження за касаційною скаргою цієї ж особи на ті ж самі судові рішення з підстав непідтвердження посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Повернення об`єднаною палатою справи колегії суддів для її розгляду з підстав неподібності правовідносин є сталою практикою касаційних судів у складі Верховного Суду (ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного господарського суду від 29 лютого 2024 року у справі № 907/825/22, ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного адміністративного суду від 04 квітня 2024 року у справі № 420/3179/22 та інші).

З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що у цій справі відсутній предмет (об`єкт) для розгляду справи об`єднаною палатою, оскільки розгляд судом справи, в якій відсутній функціонал (компетенційні повноваження) для об`єднаної палати, не відповідатиме критерію суду, встановленому законом.

Керуючись статтями 403, 404, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Повернути справу № 308/8428/21 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкс-Рейзен», Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності», Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. М. Фаловська

Судді А. І. Грушицький

Б. І. Гулько

В. І. Крат

Д. Д. Луспеник

Є. В. Синельников

М. Є. Червинська