Справа № 126/821/23
Провадження № 22-ц/801/1446/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хмель Р. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2025 рокуСправа № 126/821/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів: Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кучма Людмила Вікторівна, на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 18 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Хмель Р. В. в залі суду м. Бершадь Вінницької області, дата складення повного тексту рішення невідома,

у цивільній справі № 126/821/23 за позовом ОСОБА_1 до Некомерційного підприємства "Подільський центр медичної допомоги" громадської організації "Сіліцея-Кластер" про зміну формулювання підстав звільнення, скасування наказу про відпустку, стягнення заробітної плати та компенсації у зв`язку із звільненням,

встановив:

Короткий зміст вимог

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до Некомерційного підприємства "Подільський центр медичної допомоги" громадської організації "Сіліцея-Кластер" (далі- НП "Подільський центр медичної допомоги" ГО "Сіліцея-Кластер") про зміну формулювання підстав звільнення, скасування наказу про відпустку, стягнення заробітної плати та компенсації у зв`язку із звільненням.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 працював у відповідача на посаді лікаря-хірурга на підставі наказу від 22.08.2022 №37-к/тр. 04.01.2023 Наказом №5-к/тр позивача звільнено «за відсутність на роботі без поважних причин згідно

п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України» з 04.01.2023, про що йому стало відомо 04.01.2023 при ознайомлені з вказаним наказом. Позивач не погоджується із Наказом №5-к/тр від 04.01.2023 вважає його незаконним, та таким, що підлягає скасуванню, оскільки було порушено його права, як працівника, у зв`язку з невиплатою заробітної плати та інших виплат, тому наполягає на сплаті компенсації, при цьому не заявляє про поновлення на посаді у зв`язку з тим, що не бажав продовжувати трудові відносини з відповідачем.

Позивач вказує, що з 23.08.2022 був працевлаштованим у відповідача на підставі Наказу від 22.08.2022 №37-к/тр, яким передбачено "Ознайомлювати ОСОБА_2 з наказами, розпорядженнями, повідомленнями актами, іншими документами від НП "Подільський центр медичної допомоги " ГО "Сіліцея-Кластер " та отримувати від ОСОБА_1 заяви та повідомлення через Viber НОМЕР_1 вказаний ОСОБА_1 у заяві від 22.08.2022". При прийнятті на роботу, відповідач повідомив позивача про те, що бухгалтерія та відділ кадрів знаходяться у місті Шепетівка Хмельницької області, у зв`язку з чим, обмін інформацією та документами буде відбувався в телефонному режимі та через мережу Viber. Було надано контакти для зв`язку: керівника організації, відділ бухгалтерії та відділ кадрів, контактна особа ОСОБА_3 . Бланки підприємства не містили електронної адреси, та додатково електронна адреса Позивачу не повідомлялась.

Зазначає, що інформацію про конкретну адресу місця знаходження керівника підприємства, його заступника, відділу кадрів та бухгалтерії, про графік роботи йому не повідомлялось та наголошувалось на тому, що всі питання вирішуються дистанційно. При прийнятті на роботу відповідач не ознайомив позивача з Колективним договором, чим порушив п.1.3.5 Колективного договору схваленого загальними зборами трудового колективу та затвердженого Протоколом №1 від 06.06.2022, який передбачав "ознайомлення новоприйнятих працівників під час прийняття на роботу". Про існування Колективного договору позивачу стало відомо після звільнення. Відповідач надав Колективний договір після його вимоги, у відповідь на Адвокатський запит.

ОСОБА_1 наголошує, що відповідач уклав з Львівським Національним медичним університетом ім. Данила Галицького Договір №600 від 26.09.2022 "Про надання освітніх послуг", предметом якого було "навчання ОСОБА_1 на циклі спеціалізації "ендоскопія" за денною Формою з 03.10-30.12". Замовником та платником освітньої послуги був відповідач. Відряджаючи позивача на навчання, відповідач не ознайомив його із наказом, не оформив та не видав належних документів, які б посвідчували відрядження. Із заявою про отримання відпустки на час навчання або з будь-якими іншими заявами, позивач до відповідача не звертався. Після звільнення, позивачу стало відомо про те, яким чином було оформлено його перебування на курсах спеціалізації. Наказ № 11-к/тм від 30.09.2022 року "Про надання додаткової оплачуваної відпустки" було складено на підставі "договору №600 від 26.09.2022 про надання освітніх послуг між НП "Подільський центр медичної допомоги" ГО Сіліцея-Кластер" та Львівським національним медичним університетом ім. Данила Галицького". Відповідач надав відповідь на запит, де в п.2 переліку наданих документів зазначив, що надає "Належним чином завірену копію заяви ОСОБА_1 щодо отримання навчальної відпустки". Позивач вважає, що Наказ № 11-к/тм від 30.09.2022 "Про надання додаткової оплачуваної відпустки" є безпідставним, таким що не відповідає чинному законодавству та волевиявленню позивача, у зв`язку з чим просить визнати його недійсним.

Крім того, відповідач на підставі Порядку № 100 зобов`язаний був нарахувати та сплатити відповідачу заробітну плату за період перебування у відрядженні з 03.10.2022 по 30.12.2022 у розмірі 35 982,70 грн.; враховуючи вимогу Постанови №695, щодо нарахування добових для іногородніх протягом першого місяця навчання відповідач зобов`язаний сплатити позивачу добові кошти у розмірі 20 150,00 грн.; грошову компенсацію за 9 (дев`ять) календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки у розмірі 5 166,90 грн. та виплатити позивачу вихідну допомогу в розмірі 36 536,28 грн.

Позивач вказує, що був позбавлений можливості встановити правильність проведення розрахунків у зв`язку з тим, що розрахункових відомостей відповідач не надавав. ОСОБА_1 перебував у відрядженні в м. Львів та не міг звернутися особисто з вимогою надати такі розрахунки.

На підставі банківських виписок, позивач не міг встановити та

порахувати заробітну плату, яку він отримав за серпень 2022 року та вересень

2022 року. Після звільнення та отримання розрахункових

відомостей, позивач з`ясував, що відповідачем було виготовлено документи, які

відповідали виплаченим сумам та не мали нічого спільного з обумовленим

розміром заробітної плати. У випадку, якби позивач дізнався раніше про

нараховану відповідачем, мізерну заробітну плату, він припинив би

навчання та вимагав звільнення в той же день.

У зв`язку із порушенням термінів виплати заробітної плати; не

отриманням розрахункових відомостей; відсутністю інформації щодо

нарахованої та виплаченої заробітної плати та неможливістю її встановити у

зв`язку з некоректним заповненням призначення платежів; не виплатою

заробітної за вересень 2022 року; не виплатою другої частини заробітної плати

за жовтень-грудень 2022 року; не виплатою витрат на відрядження, позивач 27.12.2022 року звернувся до відповідача та просив його звільнити з 30.12.2022 року на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, неодноразовим порушенням виплати, відмову у виплаті заробітної плати, коштів на відрядження. Позивач просив своїм останнім робочим днем вважати 30.12.2022 року.

В порушення вимог чинного законодавства України, заяву, із якою ОСОБА_1 звернувся до відповідача не прийнято та не зареєстровано. Позивач повідомив ОСОБА_4 про намір звільнитися з 30.12.2022, підставою зазначав - невиплату заробітної плати. Йому запропоновано з`явитися 02.01.2023 для вирішення питання про умови звільнення та написання заяви, яку буде узгоджено з юристами підприємства. У зв`язку з відмовою в реєстрації та прийнятті заяви, відсутністю інформації про відповідальних осіб, які зобов`язані її зареєструвати, ОСОБА_1 довелось повторно звертатися із заявою про звільнення та надсилати її на електронну пошту відповідача. Заява від 29.12.2022 року містила електронний цифровий підпис. Інформацію про надіслану заяву, позивач повідомив відділ кадрів за узгодженим номером +30. та ОСОБА_4 за узгодженим номером +05, шляхом надсилання повідомлення на Viber.

02.01.2023 ОСОБА_5 звернувся до відповідача з метою ознайомлення з наказом про звільнення та внесення запису до трудової книжки. У звільненні було відмовлено, у зв`язку з чим він звернувся із заявою від 02.01.2023. Оригінал заяви було передано особисто ОСОБА_6 , яка, як виявилось пізніше є представником трудового колективу. Копію заяви було направлено на електронну адресу відповідача та на номер +30 - відділ кадрів, шляхом надсилання повідомлення на Viber.

04.01.2023 року позивача звільнено за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України "за відсутність на роботі 02.01.2023р. та 03.01.2023р. більше трьох годин без поважних причин та пояснень".

Позивач вважає, що застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення згідно п.4 4.1 ст.40 КЗпП України є безпідставним, таким, що суперечить нормам чинного законодавства України, а Наказ №5-к/тр від 04.01.2023р., є незаконним та підлягає скасуванню.

Вказані обставини стали підставою для звернення з даним позовом до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 18 квітня 2025 року в задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставин, які б вказували на незаконність наказу №11 - к/тм від 30.09.2022 "Про надання додаткової оплачуваної відпустки ОСОБА_1 ", які б давали підстави для його скасування, оскільки відсутність підпису позивача про ознайомлення з оспорюваним наказом не свідчить про те, що про його існування позивач не знав, так як під час прийняття на роботу було обумовлено процедуру ознайомлення з наказами, зокрема і через надсилання через застосунок viber, що зумовлено як введенням на території України військового стану, так і віддаленістю кадрової служби від безпосереднього місця здійснення посадових обов`язків лікарем.

Судом вказано, що наявність договору №17 безпроцентної позики підтверджує, що навчання позивача проводилося саме з його ініціативи, а не роботодавця та з ініціативи позивача було організовано надання йому освітніх послуг. Суду не надано доказів, що керівництво НП "Подільський центр медичної допомоги" ГО "Сіліцея-Кластер", своїм розпорядження направило позивача на навчання, зокрема наказу про відрядження. ОСОБА_1 був вправі відмовитися від пропозиції, оскільки така не мала характеру саме розпорядження (наказу) його безпосереднього керівника, проте виявив бажання поїхати на навчання.

Щодо позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу №5-к/тр від 04.01.2023 "Про звільнення ОСОБА_7 " за відсутність на роботі без поважних причин згідно п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України судом зазначено, що звільнення відбулось з дотриманням положень діючого трудового законодавства, не встановлено поважних причин, за яких позивач не мав можливості виконувати власні посадові обов`язки за місцем знаходження відповідача, відповідно не встановлено, що позивач з поважних причин був відсутній на роботі 02.01.2023 та 03.01.2023. Також, позивачем не надано доказів, що керівництво позивача було обізнано про його намір звільнитися та ним було отримано заяву про звільнення та не надано доказів, що він був позбавлений можливості фізично з`явитися до роботодавця та особисто подати письмову заяву про звільнення.

Місцевим судом наголошено, що матеріали справи не містять будь-яких документів щодо номеру телефону на який позивач може здійснювати відправку кадрових документів. Із наданих ОСОБА_1 документів не встановлено затвердженого порядку, який би передбачав можливість повідомлення працівниками шляхом направлення заяв про звільнення, на установлений номер, або поштову адресу. Судом критично оцінено надані позивачем у паперовому вигляді скріншоти переписки через месенджер viber та поштового ящика gmail, оскільки такий спосіб обміну кадровими документами не погоджений між сторонами та не оформлений належний чином.

Щодо позовної вимоги про зміну формулювання звільнення з п.4 ст.40 на ч.3 ст. 38 КЗпП України судом зазначено, що позивач фактично просить змінити формулювання не причини звільнення, а його підставу: із "звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважної причини) " на "звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України", що не відповідає положенням ч.3 ст. 235 КЗпП України, а тому не є ефективним способом захисту права.

Водночас, судом відмовлено у стягненні з відповідача на користь позивача невиплачену заробітну плату, кошти в якості компенсації за невикористану відпустку, добові за час перебування у відрядженні, а також вихідну допомогу, оскільки вони є похідними і їх вирішення повністю залежить від задоволення чи відмови судом вимог позивача щодо визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, визнання незаконним та скасування наказу про надання додаткової оплачуваної відпустки, зміни причин формулювання звільнення, в задоволенні яких судом відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У квітні 2025 року позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 20 травня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий - суддя Войтко Ю. Б., судді: Стадник І. М., Міхасішин І. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано матеріали цивільної справи.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 червня 2025 року справу призначено до апеляційного розгляду на 22 липня 2025 року о 12:00 год. з повідомленням сторін.

Ухвалами Вінницького апеляційного суду від 15 липня 2025 року задоволено клопотання представника відповідача Некомерційного підприємства "Подільський центр медичної допомоги" громадської організації "Сіліцея-Кластер" - адвоката Підопригори Романа Борисовича та представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кучми Людмили Вікторівни про участь в судовому засіданні у режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 липня 2025 року продовжено строк розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кучма Людмила Вікторівна, на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 18 квітня 2025 року на п`ятнадцять днів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд відмовляючи в задоволені позову не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права викладених в постановах Верховного Суду.

Судом не взято до уваги, що підтверджено письмовими доказами та поясненнями свідків факт управління підприємством сторонніми особами, які вдавали з себе керівників та своїми діями ввели в оману позивача та факт відсутності належної організації документообігу, що унеможливило реєстрацію заяви про звільнення в день її подачі позивачем.

Місцевим судом не враховано недобросовісну поведінку представника відповідача адвоката Підопригори Р. Б. під час розгляду справи, а також його усні пояснення, які не підтверджені жодними доказом безпідставно взято місцевим судом до уваги при вирішенні спору.

Також не підтверджені матеріалами справи висновки суду про те, що відсутність підпису позивача про ознайомлення з оспорюваним наказом не свідчить про те, що про його існування позивач не знав.

Місцевим судом не встановлені обставини, що мають значення для справи, зокрема враховуючи положення Колективного договору саме на посадових осіб (адміністрацію) відповідача було покладено обов`язок організацію документообігу. Колективний договір не містить роз`яснень з приводу обміну документами враховуючи знаходження адміністрації в іншому населеному пункті.

Вказує, що суд помилково дійшов висновку щодо зацікавленості позивача в отриманні підвищеної заробітної плати. З матеріалів справи вбачається, що саме відповідач був ініціатором отримання спеціалізації для позивача.

Крім того, наголошує, що відповідач був обізнаний про бажання позивача звільнитися та про підстави такого звільнення ще 27.12.2022, про те порушуючи порядок ведення документообігу відмовився зареєструвати заяву про звільнення від 27.12.2022. Відповідач порушуючи встановлений самостійно порядок електронної форми документообігу відмовив позивачу розглядати заяву про звільнення та з метою не виплачувати належні компенсації безпідставно звільнив позивача за прогули.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу

Представника відповідача Некомерційного підприємства "Подільський центр медичної допомоги" громадської організації "Сіліцея-Кластер" - адвокат Підопригора Р. Б. подав додаткові пояснення на апеляційну скаргу, в яких просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Позиція учасників справи у судовому засіданні

Позивач та його адвокат в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, просили ї задовольнити.

Відповідач та його адвокат підтримали доводи своїх додаткових пояснень на апеляційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що Наказом від 22.08.2022 №37-к/тр "Про прийняття на роботу ОСОБА_7 " з 23.08.2022 прийнято на посаду лікаря-хірурга, на повну ставку, на основне місце роботи з посадовим окладом відповідно до 11 тарифного розряду в розмірі 7 200 грн., 00 коп. Дата початку роботи 23.08.2022. ОСОБА_5 виконуватиме обов`язки за посадою лікаря-хірурга за адресою місця розташування НП "Подільський центр медичної допомоги" ГО "Сіліцея-Кластер": м.Хмельницький, вул. Інститутська, 8/1. Ознайомлювати ОСОБА_7 з наказами, розпорядженнями, повідомленнями, актами, іншими документами від НП "Подільський центр медичної допомоги "ГО "Сіліцея - Кластер" та отримувати від ОСОБА_1 заяви та повідомлення через viber НОМЕР_1 , вказаний ОСОБА_1 у заяві від 22.08.2022. Підстава: заява ОСОБА_1 від 22.08.2022 (Т.1 а.с.13).

Згідно копії трудової книжки серії НОМЕР_2 , заведеної на ім`я ОСОБА_1 , останнім її записом є 23.08.2022 про прийняття на посаду лікаря - хірурга на підставі наказу №37-к/тр від 22.08.2022 (Т.1 а.с.11-12).

Згідно наказу від 30.06.2022 №23-к/тр "Про затвердження нової тарифної сітки та внесення змін у штатний розпис", внесено зміни у штатний розпис НП "Подільський центр медичної допомоги" ГО "Сіліцея-Кластер" шляхом введення додаткових посад, а також затверджено тарифну сітку для встановлення окладів працівників НП "Подільський центр медичної допомоги" ГО "Сіліцея-Кластер". Посадовий оклад лікаря-хірурга 7200 грн. (Т.1 а.с.107).

З клопотання від 09.09.2022, адресованого декану факультету післядипломної освіти Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького Січкорізу О.Є. слідує, що НП "Подільський центр медичної допомоги" громадської організації "Сіліцея-Кластер" просила зарахувати на спеціалізацію "Ендоскопія для хірургів, дитячих хірургів" на кафедрі хірургії та ендоскопії з 03.10-30.12.2012 лікаря хірурга ОСОБА_1 (Т.1 а.с.16).

Згідно договору №600 про надання освітніх послуг від 26.09.2022 між НП "Подільський центр медичної допомоги" ГО "Сіліцея-Кластер" та Львівським національним медичним університетом ім. Данила Галицького укладено договір, предметом якого є надання освітньої послуги, зокрема навчання на циклі спеціалізації на денній формі навчання на факультеті післядипломної освіти Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького з 03.10 по 30.12, ендоскопія (Т.1 а.с.17).

Відповідно до платіжного доручення №858 від 28.09.2022, НП "Подільський ЦМД " ГО "СК" здійснило оплату за курси підвищення кваліфікації відповідно договору №600 від 26.09.2022 ОСОБА_1 , на суму 16800 грн (Т.1 а.с.18).

Згідно путівки № 3525 (п) наданої НП "Подільський центр медичної допомоги" Громадської організації "Сіліцея-Кластер" Львівським національним медичним університетом імені Данила Галицького, факультет післядипломної освіти, на цикл, терміном з 03.10.2022 по 30.12.2022 відряджається ОСОБА_1 (Т.1 а.с.19).

З акту №600 за надання освітніх послуг від 30.12.2022 слідує, що ЛНМУ ім. Д.Галицького - ректор Зіменковський Б.С. та НП "Подільський центр медичної допомоги" ГО "Сіліцея-Кластер" уклали даний акт проте, що виконавець виконав, а замовник підтвердив виконання послуг, згідно з умовами договору №600 від 26.09.2022. Вартість роботи згідно з договором становить 16800 грн. (Т.1 а.с.20).

Згідно договору №17 безпроцентної позики НП "Подільський центр медичної допомоги" ГО "Сіліцея-Кластер" в особі директора ОСОБА_8 позичає ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 16800 грн. на навчання на спеціалізації зі спеціальності "Ендоскопія для хірургів, дитячих хірургів" на кафедрі хірургії та ендоскопії з 03.10 по 30.12.2022 на факультеті післядипломної освіти у Львівському національному медичному університеті імені Данила Галицького. Термін навчання складає 3 місяці. ОСОБА_1 у разі відмови від виконання покладених на нього обов`язків чи при звільненні з роботи протягом наступних 5 років, зобов`язується повернути позичені кошти підприємству (Т.1 а.с.111).

Згідно наказу від 30.09.2022 №11-к/тм "Про надання додаткової оплачуваної відпустки ОСОБА_9 ", лікарю-хірургу надано додаткову навчальну оплачувану відпустку на 89 календарних днів у зв`язку з навчанням на спеціалізації "Ендоскопія для хірургів, дитячих хірургів" на кафедрі хірургії та ендоскопії з 03.10.2022 року по 30.12.2022 року у Львівському національному медичному університеті імені Данила Галицького. Підстав винесення наказу: договір №600 від 26.09.2022 про надання освітніх послуг між НП "Подільський центр медичної допомоги" ГО "Сіліцея-Кластер" та Львівським національним медичним університетом ім. Данила Галицького (Т.1 а.с.15).

Згідно заяви лікаря-хірурга ОСОБА_1 адресованої директору НП "Подільський центр медичної допомоги" громадської організації "Сіліцея - Кластер" Понятовському П.Л., ОСОБА_1 просив його звільнити з посади лікаря-хірурга з 30.12.2022 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, неодноразовим порушенням виплати, відмову у виплаті заробітної плати, коштів на відрядження. Просив вважати своїм останнім робочим днем 30.12.2022. Також, просив 30.12.2022 ознайомити його з наказом про звільнення, видати йому належно оформлену трудову книжку, здійснити всі належні йому виплати, в тому числі заробітну плату за вересень 2022 - грудень 2022, витрати за відрядження, компенсацію за дні невикористаної відпустки. Заява містить також повідомлення про те, що оскільки ОСОБА_1 відмовлено в реєстрації заяви про звільнення від 27.12.2022, тому її направлено на електронну пошту. Заява містить електронний підпис. До неї долучено копію скріншоту з поштової скриньки, з якої вбачається, що така була надіслана на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 з електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_2 (Т.1 а.с.22-24).

Згідно копії скріншоту переписки месенджеру viber, вбачається, що на номер телефону НОМЕР_3 надсилалося повідомлення, наступного змісту: "Добрий день. Повідомляю Вам, що вчора я відправив заяву про звільнення від 30.12.2022 на електронну пошту вашого закладу. Договір про безпроцентну позику з моєї сторони буде виконано. Чекаю відповіді на це повідомлення". Вказане повідомлення було продубльовано і 02.01.2023 (Т.1 а.с.26-29).

З доповідної записки про відсутність працівника на роботі від 02.01.2023 під час перевірки присутності працівників на робочих місцях встановлено, що 02.01.2023 з 09:00 до 09:34 та з 11:30 до 17:00 ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці. Час відсутності зафіксовано в журналі обліку робочого часу та табелі обліку робочого часу за січень 2023 року (Т.1 а.с.99).

Згідно акту про запізнення на роботу №1 від 02.01.2023, завідувачем відділення ОСОБА_6 , старшою медичною сестрою ОСОБА_10 та медичною сестрою ОСОБА_11 , складено акт про те, що 02.01.2023 лікар-хірург ОСОБА_1 запізнився на роботу на 34 хвилини та відмовився надати пояснення про причини запізнення. На акті міститься вказівка, написана ОСОБА_1 про його не згоду з актом та зазначення, що вважає своїм останнім робочим днем 30.12.2022 (Т.1 а.с.96).

Згідно акту про відсутність працівника на роботі №2 від 02.01.2023 завідувачем відділення Праворчук ЛА., старшою медичною сестрою ОСОБА_10 та медичною сестрою ОСОБА_11 , складено акт про те, що 02.01.2023 року лікар-хірург ОСОБА_1 самовільно покинув робоче місце об 11:30 та до кінця робочого дня не з`явився на роботі. На акті міститься вказівка, написана ОСОБА_1 про його не згоду з актом та зазначення, що вважає своїм останнім робочим днем 30.12.2022 (Т.1 а.с.98).

Наказом від 02.01.2023 1/1-к/тр "Про оголошення догани лікарю-хірургу ОСОБА_12 ", у зв`язку з порушенням трудової дисципліни лікарем-хірургом ОСОБА_1 , яке полягало у самовільному залишенні ним в робочий час 02.01.2023 робочого місця без пояснення причини та відсутність з 09:00 год. до 10:00 год., з 12:00 год. до 16:45 год. оголошено догану за порушення трудової дисципліни з внесенням запису до трудової книжки. Підставою для винесення наказу слугувала доповідна записка від завідувача відділення ОСОБА_6 та акти про виявлення порушення трудової дисципліни від 02.01.2023 (Т.1 а.с.100).

Згідно акту про запізнення на роботу №4 від 03.01.2023, завідувачем відділення ОСОБА_6 , старшою медичною сестрою ОСОБА_10 та медичною сестрою ОСОБА_11 , складено акт про те, що 03.01.2023 року лікар-хірург ОСОБА_1 запізнився на роботу на 52 хвилини (прийшов о 09:52), а також не одягав робочу форму і весь час перебував у коридорі (Т.1 а.с.101).

Згідно акту про відмову від надання медичної допомоги №6 від 03.01.2023, завідувачем відділення ОСОБА_6 , старшою медичною сестрою ОСОБА_10 та медичною сестрою ОСОБА_11 складено акт про те, що 03.01.2023 лікар-хірург ОСОБА_1 відмовився в телефонній розмові від надання медичної допомоги пацієнту з обмеженими руховими функціями(Т.1 а.с.102).

Згідно акту про відсутність працівника на роботі №5 від 03.01.2023, завідувачем відділення ОСОБА_6 , старшою медичною сестрою ОСОБА_10 та медичною сестрою ОСОБА_11 , складено акт про те, що 03.01.2023 року лікар-хірург ОСОБА_1 самовільно покинув робоче місце об 12:30 та до кінця робочого дня (до 17:00) не з`явився на роботі (Т.1 а.с.103).

Наказом від 03.01.2023 №4-к/тр "Про оголошення догани лікарю-хірургу ОСОБА_12 ", у зв`язку з порушенням трудової дисципліни лікарем - хірургом ОСОБА_1 , якому було повідомлено про необхідність надання медичної допомоги паліативному пацієнту ОСОБА_13 , 1941 року народження, якій було сформовано електронне медичне направлення сімейним лікарем ОСОБА_14 , ОСОБА_1 відмовився у наданні медичної допомоги пацієнту та самовільно залишив робоче місце в робочий час 03.01.2023, без пояснення причини та був відсутній, з 12:00 год. до 16:45 год., оголошено догану за порушення трудової дисципліни, з внесенням запису до трудової книжки(Т.1 а.с.103а).

Згідно акту про відмову в ознайомленні з наказом про догану від 04.01.2023 №7, директором ОСОБА_8 , завідувачем відділення ОСОБА_6 та старшою медичною сестрою ОСОБА_10 , складено акт про те, що 04.01.2023 ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з наказом №1/1-к/тр від 02.01.2023 про догану (Т.1 а.с.105).

Згідно акту про відмову в ознайомленні з наказом про догану від 04.01.2023 №8, директором ОСОБА_8 , завідувачем відділення ОСОБА_6 та старшою медичною сестрою ОСОБА_10 , складено акт про те, що 04.01.2023 ОСОБА_1 відмовився в ознайомленні з наказом №4-к/тр від 03.01.2023 про догану (Т.1 а.с.106).

Згідно листа т.в.о. начальника ВнП №1 ХРУП ГУНП в Хмельницькій області, ОСОБА_15 , останній звернувся до директора НП "Подільський центр медичної допомоги" ГО "Сіліцея-Кластер" Понятовського П. з проханням повідомити результати службової перевірки відносно ОСОБА_1 , з метою встановлення усіх обставин події, що сталася 03.01.2023, а саме його неявки на робоче місце та ненадання медичної допомоги (Т.1 а.с.104).

Наказом від 04.01.2023 №5-к/тр ОСОБА_1 звільнено у зв`язку відсутністю на роботі 02.01.2023 та 03.01.2023 більше 3 (трьох) год. без поважних причин і пояснень, з посади лікаря-хірурга 04.01.2023 за відсутністю на роботі без поважних причин згідно п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України з виплатою грошової компенсації за 09 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки. Підставою для винесення наказу слугували доповідна записка завідуючої відділенням НП "Подільський центр медичної допомоги" громадської організації "Сіліцея-Кластер" ОСОБА_6 від 02.01.2023, копії актів №1 від 02.01.2023 про запізнення на роботу, №2 від 02.01.2023 про відсутність працівника на роботі, №4 від 03.01.2023 про запізнення на роботу, №5 від 03.01.2023 про відсутність на роботі, № 6 від 03.01.2023 про відмову надання медичної допомоги пацієнту (Т.1 а.с.14).

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 02.01.2023, адресованої директору НП "Подільський центр медичної допомоги" громадської організації "Сіліцея-Кластер" Понятовському П.Л., позивач 02.01.2023 з`явився в "Подільський центр медичної допомоги" громадської організації "Сіліцея-Кластер" з метою ознайомлення з наказом про звільнення та отриманням роздрукованих документів по заробітній платі. Директора на робочому місці не має та не буде. Його повідомили про те, що його заяву від 29.1.2022 не розглянуто. Вважає своїм останнім робочим днем на посаді лікаря-хірурга 30.12.2022, а відмова в розгляді заяви, вимога написання пояснення щодо спізнення 02.01.2023 черговим порушенням його прав, як працівника з боку роботодавця (Т.1 а.с.25).

Згідно відомостей нарахування авансу, відрахувань та податків, пов`язаних із ним за серпень 2022 року, ОСОБА_1 , лікарю-хірургу нараховано 2090,00 грн. заробітної плати, виплачено 1682,45 грн.; за вересень 2022 року нараховано 7200,00 грн заробітної плати, 101, 30 доплати до переднього місяця, премія 6 662,68 грн, виплачено 11 241,00 грн.; за жовтень 2022 року, нараховано 21 360, 00 грн. за відпустку на навчання, виплачено 17194,80 грн.; за січень 2023 року, нараховано 3439, 54 грн. компенсації за невикористану відпустку, виплачено 1963, 83 грн. (Т.1 а.с.30-33).

Відповідно до табелів обліку робочого часу за серпень 2022 року, ОСОБА_1 , лікарем хірургом, відпрацьовано 7 днів; за вересень 2022 року, відпрацьовано 22 дні; за жовтень 2022 року, не працював, напроти його прізвища міститься відмітка "н"; за листопад 2022 року, не працював, напроти його прізвища міститься відмітка "н"; за грудень 2022 року, не працював, напроти його прізвища міститься відмітка "н"; за січень 2023 року, відпрацював 6 год., зокрема: 02.01.2023 - 2 год., 03.01.2023 - 2 год., 04.01.2022 - 2 год. (Т.1 а.с.34-40).

Згідно копії виписки АТ КБ "ПриватБанк" по картковому рахунку НОМЕР_4 , 19.08.2022 було зараховано 2 991,38 грн (деталі операції Зарплата, СІЛІЦЕЯ-ПОДІЛЛЯ", коментар до платежу, заробітна плата), 22.08.2022 зараховано 186, 97 грн (деталі операції Зарплата, СІЛІЦЕЯ-ПОДІЛЛЯ", коментар до платежу, заробітна плата), 05.09.2022 зараховано 1682, 45 грн. (деталі операції цільове зарахування), 12.09.2022 зараховано 11 241,00 грн. (деталі операції цільове зарахування), 03.10.2022 зараховано 17194,80 грн. (деталі транзакції: безготівкове зарахування на рахунок зарплати), 04.01.2023 зараховано 1963, 83 грн. (деталі транзакції: безготівкове зарахування на рахунок зарплати) (Т.1 а.с.41-42).

Відповідно до довідки від 16.01.2023 №0000 - 000008, виданої ОСОБА_1 , останній працював в НП "Подільський центр медичної допомоги" громадської організації "Сіліцея-Кластер" з 23.08.2022 по 04.01.2023, на посаді лікаря - хірурга. Дохід за період з 23.08.2022 по 31.01.2022 склав 39 853, 52 грн. (Т.1 а.с.43).

Згідно результатів розгляду звернення ОСОБА_16 , Центрально-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці повідомило, що з об`єктивних причин (зміни законодавства) наразі не може здійснювати позаплановий захід державного нагляду (контролю) у Некомерційному підприємстві "Подільський центр медичної допомоги" громадської організації "Сіліцея -Кластер" з питань, що зазначені у зверненні. Також, повідомлено, що до початку роботи, роботодавець зобов`язаний в узгоджений із працівником спосіб проінформувати працівника про положення колективного договору (у разі його укладення). З розпорядчим документом з кадрових питань обов`язково ознайомлюють згаданих у ньому осіб, які проставляють свої підписи на першому примірнику документа чи на спеціальному бланку із зазначенням дати ознайомлення. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні, у строки встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів та не пізніше 7 днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (Т.1 а.с.46-47).

Відповідно до копії колективного договору між Некомерційним підприємством "Подільський центр медичної допомоги" ГО "Сіліцея-Кластер" та представником Ради трудового колективу на 2022-2027 роки, останній укладений з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів найманих працівників та зазначеної нижче сторони роботодавця, і включає зобов`язання сторін, які спрямовані на створення умов для підвищення ефективності роботи НП "Подільський центр медичної допомоги" ГО "Сіліцея - Кластер" закладу охорони здоров`я, реалізації професійних, трудових і соціально-економічних прав та гарантій працівників. встановлення для них додаткових, порівняно із законодавством, пільг та компенсацій (Т.1 а.с.48-72).

Згідно висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи по матеріалам цивільної справи 126/821/23 від 08.12.2023 №65, в обсязі наданих на дослідження документів, нарахування коштів за додаткову оплачувану відпустку, яка була надана відповідачем позивачу на підставі Договору №600 від 26.09.2022 "Про надання освітніх послуг, укладеного між НП "Подільський центр медичної допомоги" ГО "Сіліцея - Кластер" та Львівським національним медичним університетом ім. Данила Галицького, документально та нормативно не підтверджується. В обсязі наданих на дослідження документів судовим експертом встановлено, що фактична сума підлягає виплаті позивачу в якості вихідної допомоги у разі припинення трудового договору в наслідок порушення роботодавцем законодавства про працю на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, становить 29 411, 71 грн. (Т.1 а.с.205-222).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628.1475.19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753.8671.21 (провадження №61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду».

Між сторонами виник спір щодо виплати заробітної плати позивачу, компенсації у зв`язку із звільненням, а також незгода позивача з підставою його звільнення.

Щодо вимоги позивача визнати незаконним та скасувати наказ НП "Подільський центр медичної допомоги" громадської організації "Сіліцея - Кластер" №11 - к/тм від 30.09.2022 "Про надання додаткової оплачуваної відпустки ОСОБА_1 ", суд зазначає наступне.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, серед іншого посилався на те, що наказ відповідача «Про надання додаткової оплачуваної відпустки» не відповідає вимогам чинного законодавства та його волевиявленню, оскільки вважав, що у відповідний період перебував у службовому відрядженні, а не у відпустці. Він стверджував, що із заявою про надання відпустки до відповідача не звертався, з наказом не був ознайомлений, відповідно - вважав надану відпустку неправомірною.

Так, судом встановлено, що позивач з 23.08.2022 перебував у трудових відносинах з НП «Подільський центр медичної допомоги» громадської організації «Сіліцея-Кластер» та був призначений на посаду лікаря-хірурга на повну ставку відповідно до наказу від 22.08.2022 №37-к/тр, виданого на підставі його особистої заяви від тієї ж дати.

Зазначені обставини сторонами не заперечуються.

Згідно з наказом №11-к/тм від 30.09.2022 «Про надання додаткової оплачуваної відпустки ОСОБА_9 », виданим на підставі укладеного договору №600 від 26.09.2022 про надання освітніх послуг між НП «Подільський центр медичної допомоги» ГО «Сіліцея-Кластер» та Львівським національним медичним університетом ім. Данила Галицького, позивачу була надана додаткова навчальна оплачувана відпустка на 89 календарних днів (з 03.10.2022 по 30.12.2022) для проходження спеціалізації «Ендоскопія для хірургів, дитячих хірургів» на кафедрі хірургії та ендоскопії на підставі договору №600 від 26.02.2022 про надання освітніх послуг та відповідно до витягу з наказу від 30.09.2022 №42-к/тр, на підставі путівки виданої факультетом післядипломної освіти, відряджено позивача на навчання.

Вказане підтверджується також табелями робочого часу за жовтень 2022 року, листопад 2022 року та грудень 2022 року.

З наданого в матеріалах справи копії договору №600 про надання освітніх послуг від 26.09.2022 слідує, що договір укладено між Львівським національним медичним університетом імені Данила Галицького (виконавець) та НП "Подільський центр медичної допомоги" ГО "Сіліцея-Кластер" (замовник), для надання освітньої послуги саме на користь ОСОБА_1 , який виступає одержувачем послуги.

Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору, предметом є надання одержувачу освітньої послуги у вигляді проходження циклу спеціалізації за денною формою навчання. У розділі 4 договору прямо передбачено, що одержувач освітньої послуги зобов`язаний дотримуватись обов`язків, передбачених статтею 63 Закону України «Про вищу освіту», та користується правами, визначеними статтею 62 цього ж Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, між НП «Подільський центр медичної допомоги» ГО «Сіліцея-Кластер» та позивачем ОСОБА_1 було укладено договір безпроцентної позики №17, відповідно до якого відповідач надав позивачу грошові кошти у сумі 16 800 грн на оплату навчання за спеціалізацією «Ендоскопія для хірургів, дитячих хірургів» на кафедрі хірургії та ендоскопії з 03.10.2022 по 30.12.2022 у Львівському національному медичному університеті імені Данила Галицького. Строк навчання згідно з договором складає три місяці. Договір підписаний позивачем.

Таким чином, укладення вказаного договору свідчить про те, що ініціатива проходження навчання виходила від самого працівника, а кошти на його оплату були надані на поворотній основі, що виключає кваліфікацію направлення на навчання як службового відрядження з ініціативи роботодавця.

З огляду на викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що навчання позивача здійснювалося за його ініціативою, і не було оформлено чи фінансовано як відрядження.

Відповідно до статті 79 КЗпП України, роботодавець має право надати працівнику відпустку на підставі документів, які підтверджують право на таку відпустку. У даному випадку такою підставою був чинний договір з університетом про проходження позивачем навчання в межах спеціалізації, що підтверджено письмовими доказами у справі.

Апеляційний суд також враховує, що жодних заяв про незгоду із направленням на навчання, заперечень проти наказу чи вимог про скасування додаткової навчальної відпустки з боку позивача в період з жовтня по грудень 2022 року не надходило. Також відсутні докази направлення до відповідача письмового повідомлення про перебування у відрядженні або докази видання наказу про направлення позивача у відрядження.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач видавав розпорядчий акт (наказ чи інше письмове розпорядження) про направлення позивача на навчання саме в порядку службового відрядження. Основним підтвердженням направлення у відрядження є наказ (розпорядження) про відрядження, в якому обов`язково зазначаються мета, місце, строк та умови поїздки.

Крім того колегія суддів звертає увагу, що після закінчення відрядження працівник зобов`язаний подати звіт про виконання завдання, поставленого роботодавцем. Жодного звіту або інших підтверджуючих документів, які б свідчили про направлення у відрядження чи виконання доручення роботодавця, позивачем надано не було.

Разом із тим, матеріали справи не містять жодного розпорядчого документу відповідача, яким би позивача направляли у службове відрядження у період з 03.10.2022 по 30.12.2022, а вбачається, що позивач був направлений на навчання згідно з договором між відповідачем та Львівським національним медичним університетом ім. Данила Галицького, що слугувало підставою для надання додаткової навчальної оплачуваної відпустки.

З урахуванням наведених обставин, позивач безпідставно ототожнює проходження спеціалізації (підвищення кваліфікації) з перебуванням у службовому відрядженні, а доводи щодо неправомірного оформлення додаткової оплачуваної відпустки є непідтвердженими належними доказами у розумінні статті 76 ЦПК України.

Відтак твердження позивача про те, що він перебував у відрядженні, а не у відпустці, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами у розумінні статті 76 ЦПК України, та спростовуються наявними в матеріалах справи офіційними документами.

Отже, суд доходить висновку, що наказ від 30.09.2022 №11-к/тм був виданий у відповідності до вимог трудового законодавства, а підстави для його визнання незаконним або таким, що порушує права позивача, відсутні.

Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу НП "Подільський центр медичної допомоги" громадської організації "Сіліцея-Кластер" №5-к/тр від 04.01.2023 "Про звільнення ОСОБА_7 " 11-к/тм від 30.09.2022 за відсутність на роботі без поважних причин згідно п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України та зміни формулювання причини звільнення з п.4 ст.40 на ч.3 ст. 38 КЗпП України, апеляційний суд зазначає наступне.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Як вбачається із наказу НП "Подільський центр медичної допомоги" громадської організації "Сіліцея-Кластер" №5-к/тр від 04.01.2023 "Про звільнення ОСОБА_7 " відповідно до п.4 ст. 1 ч. 40 КЗпП України позивача звільнено з посади лікаря-хірурга 04.01.2023 за відсутність на роботі без поважних причин, з виплатою грошової компенсації за 9 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки.

Правові підстави звільнення працівника з роботи власником або уповноваженим органом визначені статтею 40 КЗпП України.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул є дисциплінарним проступком, тому застосовуючи звільнення, як стягнення за такий проступок, роботодавець з метою встановлення поважності причин відсутності працівника на роботі більше ніж три години зобов`язаний виконати вимоги статей 147, 148, 149 КЗпП України та відібрати у працівника відповідні пояснення.

Верховний Суд у постановах від 04 вересня 2024 року в справі № 206/3355/19, від 28 лютого 2024 року в справі № 758/5941/21, від 10 січня 2024 року в справі № 522/142/20, від 25 січня 2023 року в справі № 734/2607/20 та інших виснував, що прогул, під яким розуміється відсутність на робочому місці без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня, за своєю правовою природою є порушенням трудової дисципліни (дисциплінарним проступком), під яким варто розуміти невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2022 року у справі № 536/1755/20 (провадження № 61-21194св21) вказано, що: «при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Таким чином, у пункті 4 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні керуватися тим, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Отже, визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.

Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен враховувати конкретні обставини і будь-які докази з числа передбачених ЦПК України.

Так, підставою для винесення наказу №5-к/тр від 04.01.2023 про звільнення слугували доповідна записка завідуючої відділенням НП "Подільський центр медичної допомоги" громадської організації "Сіліцея-Кластер" від 02.1.2023; копії актів №1 від 02.01.2023 про запізнення на роботу, №2 від 02.01.2023 про відсутність працівника на роботі, №4 від 03.01.2023 про запізнення на роботу, №5 від 03.01.2023 про відсутність на роботі, №6 від 03.01.2023 про відмову надання медичної допомоги пацієнту.

З табелю обліку використання робочого часу за січень 2023 року слідує, що ОСОБА_1 перебував на робочому місці 02.01.2023, 03.01.2023 та 04.01.2023 лише по 2 год.

Також наявні виписки з табелю обліку використання робочого часу, з яких вбачається, що ОСОБА_1 02.01.2023, 03.01.2023 та 04.01.2023 перебував на роботі лише по 2 години, що не узгоджується з установленим режимом праці.

Зазначені документи є допустимими доказами, складеними уповноваженими особами роботодавця, що фіксують факт відсутності позивача на робочому місці без поважних причин та підтверджують факт порушення трудової дисципліни з боку ОСОБА_1 .

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають його вину.

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності.

Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 20 червня 2024 року в справі № 643/1959/22, від 20 грудня 2023 року у справі № 757/45015/20-ц та інших.

Жодних медичних документів, довідок, письмових пояснень чи повідомлень на адресу роботодавця про неможливість з`явитися на роботу - не подано.

Посилання позивача на направлення заяви про звільнення через месенджер Viber та електронну пошту Gmail не може бути прийнято як належний доказ, оскільки електронна адреса, що вказана позивачем на електронному листі не використовується для офіційного листування з працівниками. Відтак, відповідачем не отримано електронний лист щодо звільнення позивача за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. Хоча, у наказі від 22.08.2022 про прийняття на роботу позивача було зазначено, що працівник може ознайомлюватися з документами та подавати заяви через Viber, однак цей порядок не був погоджений сторонами у взаємному порядку, оскільки не було визначено конкретного номера телефону для подання заяв та не зазначено електронної адреси, яка б визнавалась офіційною для кадрового листування. Сам Viber як канал комунікації не має статусу юридично значимого засобу передачі документів у розумінні чинного трудового законодавства.

Таким чином, направлення заяви через непогоджені та неофіційні канали зв`язку не створює для роботодавця обов`язку вважати трудовий договір припиненим за ініціативою працівника.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що він був об`єктивно позбавлений можливості особисто з`явитися до роботодавця з метою подання письмової заяви про звільнення.

Зокрема, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували наявність поважних або виняткових обставин, що унеможливлювали фізичну присутність позивача на роботі або в кадровій службі підприємства. Не подано жодних медичних документів, листків тимчасової непрацездатності, довідок про перебування поза межами місця роботи, або інших офіційних підтверджень поважної причини неявки. Також позивачем не доведено, що обраний ним спосіб подання заяви - через месенджер або електронну пошту - був заздалегідь погоджений між сторонами трудових відносин як допустимий та офіційний канал обміну кадровими документами.

Своє бажання щодо звільнення за статтею 38 КЗпП України працівник оформлює у письмовій довільній формі. Хоча спосіб подання заяви на звільнення законодавством не обмежується, у разі подання заяви про звільнення за власним бажанням працівникові потрібно надати документи, що підтверджують факт подання такої заяви та отримання її роботодавцем. Без встановлення факту отримання роботодавцем такої заяви не можливо стверджувати про припинення між сторонами трудових відносин.

З урахуванням наведених обставин, місцевий суд дійшов вірного висновку, що звільнення позивача відбулось з дотриманням положень діючого трудового законодавства, оскільки в матеріалах справи відсутні поважні причини, за яких позивач не мав можливості виконувати свої посадові обов`язки за місцем знаходження відповідача, відповідно не встановлено, що позивач з поважних причин був відсутній на роботі 02.01.2023 та 03.01.2023.

Позивач у позовній заяві посилається на те, що мав підстави для припинення трудового договору за власним бажанням, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, що передбачено частиною третьою статті 38 КЗпП України. На цій підставі позивач просить визнати протиправним звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України (прогул без поважної причини) та змінити формулювання причини звільнення, зазначивши підставою саме частину третю статті 38 КЗпП України. Відповідно, позивач також просить зобов`язати відповідача внести зміни до трудової книжки, зазначивши в ній іншу підставу припинення трудових відносин.

Для висновку про наявність підстав для звільнення працівника на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України доказуванню підлягає факт існування порушень роботодавцем трудового законодавства стосовно працівника на момент подання ним такої заяви про звільнення.

Зазначення працівником конкретних випадків порушення трудового законодавства має наслідком в подальшому підтвердження даних фактів роботодавцем та звільнення працівника на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, або ж невизнання власником зазначених порушень та відмову у розірванні трудового договору відповідно до даної норми.

Тобто, саме лише зазначення у заяві про звільнення працівником частини 3 статті 38 КЗпП України без конкретизації фактів порушення роботодавцем законодавства про працю не може свідчити про наявність обов`язку останнього безумовного звільнення працівника відповідно до приписів даної норми трудового законодавства.

Проте колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність обставин, які б свідчили про підстави для звільнення за власним бажанням з причин, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, а саме - порушення законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору роботодавцем.

Матеріали справи не містять підтверджень того, що на момент подання заяви про звільнення (в електронній формі через месенджер чи електронну пошту) роботодавцем мали місце порушення, які б унеможливлювали продовження трудових відносин або створювали для працівника підстави вважати, що його права суттєво порушено. Зокрема, позивач не надав жодних письмових заяв, скарг, повідомлень, звернень до контролюючих органів, які б свідчили про порушення трудових прав з боку відповідача.

Також відсутні належні докази того, що роботодавець був належним чином повідомлений про наявність таких порушень, і що саме ці порушення стали безпосередньою підставою для звільнення працівника.

Відтак, твердження позивача про звільнення за власним бажанням у зв`язку з порушенням роботодавцем трудового законодавства є непідтвердженими та необґрунтованими, а вимога про зміну підстави звільнення - такою, що не ґрунтується на фактичних даних, досліджених у судовому засіданні.

Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

В свою чергу позивач у своїх вимогах фактично не оскаржує сам факт припинення трудових відносин, а намагається змінити правову підставу звільнення, тобто вимагає замість звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважної причини) визнати звільнення таким, що відбулося за ініціативою працівника, тобто на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України (звільнення у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу з поважних причин).

Однак, така вимога не узгоджується із положеннями частини третьої статті 235 КЗпП України, яка прямо передбачає, що у разі незаконного звільнення працівника суд може постановити лише про поновлення на роботі та виплату компенсації за час вимушеного прогулу. Закон не передбачає можливості заміни однієї підстави звільнення на іншу в судовому порядку без поновлення працівника на роботі.

Таким чином, заявлена позивачем вимога фактично зводиться не до оскарження незаконності звільнення як такого, а до зміни юридичної кваліфікації підстав припинення трудового договору, що виходить за межі встановлених законом способів захисту трудових прав.

З огляду на це, така вимога не є ефективним способом захисту трудових прав у розумінні трудового законодавства, суперечить його системі та меті, і, відповідно, не підлягає задоволенню.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, добових за час перебування у відрядженні, а також вихідної допомоги не підлягають задоволенню, оскільки зазначені вимоги є похідними та прямо залежать від задоволення основних вимог позивача щодо визнання незаконним і скасування наказу про звільнення; визнання незаконним і скасування наказу про надання додаткової оплачуваної відпустки та зміни підстав (формулювання) звільнення.

Оскільки у задоволенні зазначених основних вимог судом відмовлено, тому відсутні правові підстави для задоволення і похідних майнових вимог, так як вони не мають самостійного правового підґрунтя за відсутності встановленого факту незаконності звільнення чи порушення трудових прав позивача.

Доводи апеляційної скарги, що судом не взято до уваги, що підтверджено письмовими доказами та поясненнями свідків факт управління підприємством сторонніми особами, які вдавали з себе керівників та своїми діями ввели в оману позивача та факт відсутності належної організації документообігу, що унеможливило реєстрацію заяви про звільнення в день її подачі позивачем, не приймаються до уваги.

Апелянтом не надано жодних документальних підтверджень фактичного подання ним заяви про звільнення уповноваженій посадовій особі роботодавця особисто або засобами зв`язку, визначеними сторонами як допустимі для офіційного листування. Водночас, як обґрунтовано встановив суд першої інстанції, позивач не довів існування об`єктивних причин, які б позбавляли його можливості особисто звернутися до роботодавця з письмовою заявою про звільнення відповідно до вимог частини третьої статті 38 КЗпП України.

Таким чином, посилання апелянта на дії сторонніх осіб та недоліки в організації документообігу є припущеннями, що не підтверджуються належними доказами у розумінні статей 76, 77, 78, 80 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з чим не можуть бути покладені в основу скасування рішення суду першої інстанції.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що місцевим судом не встановлено обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, зокрема щодо положень колективного договору, відповідно до якого обов`язок організації документообігу покладається на адміністрацію (посадових осіб) відповідача. Сам по собі факт визначення у колективному договорі загального обов`язку щодо організації документообігу не є підтвердженням порушення відповідачем трудового законодавства або доказом відсутності у позивача можливості подати заяву про звільнення відповідно до вимог чинного законодавства.

Більше того, у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що позивач вживав належних заходів для встановлення офіційного каналу комунікації з роботодавцем для подання відповідних документів або звертався із запитом щодо процедури подання заяви у зв`язку з віддаленим розташуванням адміністрації. Таким чином, посилання на відсутність у колективному договорі спеціального порядку документообігу в умовах територіального віддалення є безпідставним і не впливає на правомірність висновків суду першої інстанції.

Відповідно до положень статті 9 КЗпП України, положення колективного договору не можуть погіршувати становище працівника порівняно з законодавством, однак і не звільняють працівника від обов`язку дотримуватись встановленого порядку реалізації трудових прав, зокрема щодо порядку припинення трудових відносин, передбаченого статтями 38, 39, 40 КЗпП України.

Не приймаються до уваги посилання апелянта про те, що відповідач був обізнаний про намір позивача припинити трудові відносини за власним бажанням, а також про підстави такого звільнення ще 27.12.2022, однак умисно, на його думку, відмовився реєструвати відповідну заяву та порушив порядок документообігу з метою уникнення виплати належних грошових сум при звільненні.

Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. За змістом вказаної норми саме на працівника покладено обов`язок належним чином ініціювати процес розірвання трудового договору, шляхом подання відповідної письмової заяви.

У матеріалах справи відсутні докази того, що така заява від 27.12.2022 була офіційно зареєстрована або передана у спосіб, який би давав підстави вважати, що вона була отримана уповноваженими представниками роботодавця. Не надано жодних доказів, що роботодавець свідомо та умисно ухилявся від прийняття чи реєстрації заяви, зокрема, у формі, що відповідає вимогам законодавства та/або внутрішніх локальних нормативних актів підприємства.

Крім того, колегія суддів зазначає, що сам по собі факт направлення повідомлення в месенджерах чи на електронну пошту без надання доказів його отримання та підтвердження правомірності такого способу подання відповідної заяви, не може визнаватись належним дотриманням порядку, визначеного статтями 38, 39 КЗпП України.

Доводи щодо порушення відповідачем внутрішнього порядку електронного документообігу є голослівними, оскільки позивачем не доведено наявність чинного локального нормативного акта (положення, інструкції, наказу), який би визначав можливість та порядок подання заяви про звільнення через електронні засоби зв`язку. У справі відсутні докази, які б підтверджували, що така електронна комунікація визнавалася відповідачем як офіційний канал для подання кадрових документів.

Таким чином, апеляційна скарга в цій частині містить лише припущення та не ґрунтується на належних та допустимих доказах. Висновок суду першої інстанції про правомірність звільнення за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України (прогул без поважних причин) є обґрунтованим та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат та відсутні підстави для розподілу судових витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кучма Людмила Вікторівна залишити без задоволення.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 18 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 серпня 2025 року.

Суддя-доповідач Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник