Ухвала

06 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 757/6187/24

провадження № 61-10098ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - головного лікаря закладу охорони здоров`я Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпульс +», керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Медлюкс+» про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати протиправними дії відповідачів, які полягають у відмові в наданні інформації на медичний запит;

зобов`язати уповноважених осіб закладів охорони здоров`я ТОВ «Імпульс+» та ТОВ «Медлюкс+» надати повну та достовірну інформацію на запит, а саме - засвідчені в установленому порядку медичну документацію, у якій відображено інформацію щодо надання працівниками закладів охорони здоров`я ТОВ «Імпульс+», ТОВ «Медлюкс» медичних послуг ОСОБА_1 12 липня 2023 року, зокрема: копію форми первинної медичної облікової документації № 109/о «Картка виклику швидкої медичної допомоги»; копію форми первинної медичної облікової документації № 110/о «Карта виїзду швидкої медичної допомоги» із зазначення прізвища, ім`я та по батькові осіб, які прибули на виклик; копію форми первинної медичної облікової документації № 114/о «Супровідний листок. Талон до супровідного листка»; копію форми первинної медичної облікової документації № 115/о «Журнал запису звернень про невідкладну медичну допомогу»; копію будь-якої іншої інформації медичного характеру, яка міститься у системі щодо ОСОБА_1 ;

стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 40 000,00 грн.

Подільський районний суд м. Києва рішенням від 24 грудня 2024 року позов задовольнив частково. Зобов`язав ОСОБА_2 - головного лікаря закладу охорони здоров`я ТОВ «Імпульс+», керівника ТОВ «Медлюкс+» надати відповідь на запит ОСОБА_1 від 23 жовтня 2023 року. В решті позову відмовив. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Київський апеляційний суд постановою від 04 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 грудня 2024 року - без змін.

04 серпня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надіслала до Верховного Суду касаційні скарги (вх. № 24463/0/220-25 від 05.08.2025 та вх. № 24473/0/220-25 від 05.08.2025), які за своїм змістом є ідентичними, на рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2025 року у цій справі.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновків, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено, що з 01 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3 028, 00 грн.

Предметом позову у цій справі є немайнова вимога про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії, яка є вимогою незначної складності, та майнова вимога про стягнення моральної шкоди в розмірі 40 000,00 грн, що не перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 80 = 242 240,00 грн).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу малозначною.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що справа становить значний суспільний інтерес та має для неї виняткове значення (підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Значний суспільний інтерес цієї справи, на думку заявника, полягає в тому, що це стосується фундаментального права кожного пацієнта на доступ до медичної інформації про себе, гарантованого Конституцією України, Законом України «Про захист персональних даних», Основами законодавства про охорону здоров`я, а також практикою ЄСПЛ. Відмова приватних клінік надати їй копії медичних документів (зокрема форм 109/о та 114/о) протягом тривалого часу, а також відмова судів двох інстанцій у захисті цього права, - створює правовий прецедент, який може бути використаний для системного звуження прав пацієнтів в Україні.

Окрім цього, заявник зазначає, що ця справа має виняткове значення для неї оскільки без доступу до зазначених документів вона не може належним чином здійснити подальше лікування, звернення до іншого лікаря чи правовий захист від можливої лікарської помилки; вона перебувала у неінформованому, безправному стані понад чотирьох місяців - це спричинило страждання, тривогу, психологічну шкоду, яка залишилась без належної юридичної компенсації; відмова судів компенсувати моральну шкоду формує небезпечну судову практику, за якою порушення прав пацієнта залишаються безкарними.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що наведені заявником обставини, передбачені підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси широкого кола фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України, тощо.

Проте заявником не наведено достатніх аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи і вказували б на те, що предмет спору у цій справі стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства.

Стосовно посилання на виняткове значення для заявника цієї справи, то слід зазначити, що оцінка судом «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Аналіз наведених у скарзі доводів не дає підстав для висновку про те, що вказана справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу. Крім того, незгода з оскаржуваними судовими рішеннями не свідчить про винятковість справи для заявника, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для останнього внаслідок прийняття таких судових рішень.

Інших підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких суд міг би визнати оскаржувані судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню, у касаційній скарзі не зазначено та не обґрунтовано.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки ухвалені у цій справі судові рішення касаційному оскарженню не підлягають.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - головного лікаря закладу охорони здоров`я Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпульс +», керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Медлюкс+» про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов