Справа № 189/2709/25
У Х В А Л А

04.08.2025 року селище Покровське Дніпропетровської області

Покровський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Чорної О.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини,

встановив:

До Покровського районного суду Дніпропетровської області від ОСОБА_1 надійшла заява, якою він просить видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дати подання заяви і до повноліття дитини.

При вирішенні питання про видачу судового наказу встановлено наступні обставини.

Відповідно до ч. 3 ст.181СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

За змістом ч. 3 ст.184СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного суду України №3від 15травня 2006року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» звернуто увагу, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Таким чином, право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів має той з батьків дитини, з яким дитина проживає.

Законодавець виходить саме з того, що аліменти - це кошти, спрямовані на забезпечення дитини всім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає з дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Отже, керуючись вимогами чинного законодавства, необхідно надати докази спільного проживання того з батьків, хто звертається для отримання аліментів, з дитиною на утримання якої власне і стягуються аліменти.

Місце проживання дитини є істотною умовою для розгляду заяви про видачу судового наказу, оскільки може вплинути на висновок суду про права та обов`язки заявника і боржника.

Відповідно до ч. 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно із правовими приписами ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Слід зазначити, що фактичне місце проживання і задеклароване (зареєстроване) місце проживання можуть відрізнятись і навіть спільна реєстрація місця проживання, іноді, не може бути підтвердженням фактичного спільного проживання заявника і дитини.

У випадку коли дитина фактично проживає з тим з батьків, хто має намір звернутись з позовом (заявою) про стягнення аліментів, але має відмінне від дитини зареєстроване місце проживання - необхідно зазначити у позові (заяві), що хоча дитина і зареєстрована за певною адресою, але фактично проживає разом із заявником, додавши докази такого спільного проживання.

Доказами можуть бути будь-які офіційні документи такі, як довідка або акт від органу місцевого самоврядування, житлово-експлуатаційної організації, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, будинкового комітету, служби у справах дітей, рішення суду про визначення місця проживання тощо.

На підтвердження факту проживання дитини із заявником ОСОБА_1 надав копію довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 09.07.2025 року, з якої вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані, у тому числі, ОСОБА_2 (мати дитини), ОСОБА_3 .

Також в матеріалах заяви міститься копія акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного 14.07.2025 року комісією у складі місцевого депутата та двох сусідів, в якому зазначається склад сім`ї: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . У висновку комісії зазначається, що ОСОБА_2 на протязі декількох років дійсно не проживає за вищевказаною адресою.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 14 від 23 грудня 2011 року «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» (далі-Постанова) наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Такий спрощений вид провадження застосовується у справах за вимогами, які мають очевидно достовірний характер.

Відповідно до частин першої та другої статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно з ч. 3 ст.19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до пункту 9 Постанови, наявність спору про право, яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги.

При розгляді справи у наказному провадженні боржник не має можливості надати свої заперечення проти заяви, або відзив.

Суд також враховує, що ЦПК України не передбачає права боржника на подання заяви про скасування судового наказу про стягнення аліментів.

Відповідно до п. 4 та п. 5 ч. 2 ст. 163 ЦПК України, у заяві повинно бути зазначено вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються та перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 163 ЦПК України, до заяви про видачу судового наказу додаються інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

З наданих заявником документів вбачається, що дитина (як і матір дитини) зареєстровані за спільною із заявником адресою, а в акті обстеження умов лише зазначається, що ОСОБА_2 не проживає за вказаною адресою. Однак з акту та інших матеріалів не вбачається того, що дитина дійсно проживає саме з заявником.

Окрім того, заявник посилається на рішення суду про розірвання шлюбу, однак не надає його копію; не надає документи на підтвердження тих обставин, що ОСОБА_2 проживає у Республіці Польща, а також невірно зазначає в заяві склад учасників (позивач і відповідач), що є вірним для подання позовної заяви.

Враховуючи положення ч. 3 ст. 181, ч. 5 ст. 183 СК України, суд висновує, що заявником до заяви про видачу судового наказу не додано безспірних доказів того, що дитина проживає з ним.

Таким чином, заявником при зверненні до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини порушені вимоги п. 4 ч. 3 ст. 163 ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.

За змістом ч. 2 ст.165ЦПК України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу.

На підставі викладеного, керуючись статтями 163, 165 ЦПК України, статтею 183 СК України, суд,-

постановив:

Відмовити ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини.

Роз`яснити заявнику, що у відповідності до ч. 1 ст.166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Роз`яснити заявнику право на звернення до суду з тими самими вимогами в порядку позовного провадження.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Чорна О.В.