Провадження №2-о/512/43/25
"07" серпня 2025 р. с-ще Саврань
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Савранський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Брюховецького О.Ю.,

за участю секретаря Тімановського А.Г.,

представника заявниці (в режимі відеоконференції) адвоката Болотських А.Ю.;

заінтересованої особи ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ:

05.08.2025 представник заявниці ОСОБА_2 , адвокат Болотських А.Ю. звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа ОСОБА_1 .

Заявниця просить видати обмежувальний припис у вигляді декількох заходів, а саме:

-заборонити ОСОБА_1 наближатись до ОСОБА_2 та дочки ОСОБА_3 ближче ніж на 300 метрів, включаючи місце їхнього з дочкою проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 , місце відвідування дочкою дошкільного навчального закладу, місце роботи ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 ;

-заборонити ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_2 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;

-заборонити ОСОБА_1 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними.

Заявниця мотивує свої вимоги тим, що з 01.10.2021 ОСОБА_4 уклала шлюб зі ОСОБА_1 . Після укладення шлюбу заявниця змінила прізвище на ОСОБА_5 . Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина ОСОБА_3 . До 31.05.2025 ОСОБА_2 , донька ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_3 .

Однак, представник заявниці стверджує, що протягом останнього часу спільного проживання, ОСОБА_1 постійно здійснював відносно ОСОБА_6 психологічне та економічне насильство, що полягало у образах її нецензурною лайкою, постійних приниженнях, ненаданні коштів. Часом погрожував вдатися до фізичного насильства, а протягом останніх трьох днів з 31 травня 2025 року по 03 червня 2025 року взагалі не випускав останню з дому. ОСОБА_7 вдалося залишити кривдника лише з допомогою матері, яка приїхала до їх помешкання за адресою: АДРЕСА_4 та вони спільно разом з донькою поїхали.

Постійні приниження, нецензурна лайка та погрози у бік ОСОБА_2 в підвищеному тоні (крик) з боку ОСОБА_1 відбувались в присутності їхньої спільної доньки ОСОБА_3 , через що донька дуже налякалась, плакала, а часом навіть в неї погіршувалось самопочуття (виникав рвотний рефлекс).

Такі дії зі сторони кривдника ОСОБА_1 стали підставою розриву відносин, втім останній не залишає ОСОБА_2 із донькою у спокої: весь час їх переслідує, погрожує забрати дитину. Кривдник постійно пише ОСОБА_7 смс-повідомлення, в яких містяться погрози, через, що остання вимушена змінювати номер телефону, не має можливості користуватись соціальними мережами, ходити на роботу, загалом жити нормальним спокійним життям.

На початку червня (3-4 червня 2025 року) з урахуванням викладеного ОСОБА_2 звернулась до Національної поліції з приводу вчинення домашнього насильства, за наслідками розгляду заяви відносно ОСОБА_1 було складено відповідний протокол та матеріали про скоєння останнім адміністративного правопорушення за статтею за частино 1 статті 173-2 КУпАП направлено на розгляд до Савранського районного суду Одеської області, справа №512/521/25.

В результаті цього ОСОБА_2 разом з донькою вимушена була звернутись з допомогою до психологів. Психологами було проведено психологічне обстеження ОСОБА_2 та доньки ОСОБА_3 . За підсумками обстеження було встановлено, що вони обоє з донькою бояться залишатись наодинці, мають підвищений рівень тривожності, невпевненості, порушення сну, мають сумнів у здатності себе захистити та інші негативні психоемоційні стани про що відображено у висновках психологів. Крім того, спеціалістами не рекомендовано перебування дівчинки (дочки) в одному помешканні з батьком.

Таким чином, ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_3 , є особами, які зазнали домашнього насильства.

Щоб забезпечити дієвий та ефективний спосіб захисту від повторного вчинення домашнього насильства щодо ОСОБА_2 та дочки ОСОБА_3 , необхідно застосувати до ОСОБА_1 обмежувальний припис.

Ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 05.08.2025 відкрито провадження та призначено справу до розгляду на 07.08.2025.

Заявниця ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник заявниці адвокат Болотських А.Ю. (в режимі відеоконференції) в судовому засіданні підтримала заяву просила суд задовольнити в повному обсязі.

Заінтересована особа ОСОБА_1 в судовому засіданні заяву не визнав просив відмовити в її задоволенні.

Крім того, ОСОБА_1 в судовому засіданні надав суду копію постанови суду від 01.07.2025 (справа №512/521/25) про закриття відносно нього адміністративного правопорушення за відсутністю події і складу (а.с.20).

Відповідно частини 1, 2 статті 350-5 ЦПК України, справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису.

Суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив наступні факти та відповідні правовідносини.

За час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у них народилась донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Матеріали справи містять висновок психолога ГО «Дясяте квітня» ОСОБА_8 з якого вбачається про рекомендацію дитині ОСОБА_3 пройти курс індивідуального консультування у психолога з метою набуття навичок стабілізації емоційного стану (а.с.9).

Крім того, в матеріалах справи міститься висновок психолога ГО «Десяте квітня» згідно якого вбачається, що ОСОБА_2 знаходиться у стресовому стані, причиною якого є постійна загроза її життю та її доньки з боку її чоловіка (а.с.10).

Зі змісту заяви до органів поліції вбачається про те, що ОСОБА_2 просить прийняти міри до свого чоловіка ОСОБА_1 який вчинив відносно неї а її малолітньої доньки психологічне домашнє насильство (а.с.11).

Разом з тим матеріали справи містять пояснення ОСОБА_2 щодо вчинення відносно неї психологічного насильства ОСОБА_1 (а.с.12).

Згідно рішення Савранського районного суду Одеської області від 11.07.2025 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.13).

Згідно із статтею 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність.

Правилами глави 13 ЦПК України визначено, що розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а правилами статті 294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

У цій ситуації у фокусі уваги має бути розуміння того, що словесні образи це не завжди конфлікт. Навичка ідентифікації конфліктів і розуміння того, чим конфлікт відрізняється від насильства й що під час судового розгляду справ, які пов`язані або можуть бути пов`язаними з домашнім насильством, важливо дійсно розібратися, чи мав місце конфлікт (де позиції та сили обух сторін є рівними), чи все-таки ці образи/погрози є певною формою домашнього насильства.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

За пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2023 року у справі № 676/265/23 (провадження № 61-9498св23), на яку є посилання у касаційній скарзі, зазначено, що «домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних стосунків, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод. Тоді як під конфліктом потрібно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнього загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони. Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких потрібно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту».

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

У Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 06.02.2020 року у справі № 753/8626/19 (відмовлено в застосуванні обмежувального припису) зазначено, що під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають установлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження в майбутньому домашнього насильства в будь-якому його прояві.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 3 статті 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Брати участь у доказовій діяльності можуть усі особи, які беруть участь у справі, це їх право. Однак доказування кожної обставини, яка має значення для ухвалення рішення у справі, на підставі закону стає обов`язком певного суб`єкта. У процесуальній діяльності небайдуже, хто зобов`язаний бути активним у встановленні факту, оскільки завжди має бути можливість покласти наслідки його недоведеності на когось із учасників процесу.

Розподіл і роз`яснення сторонам їх обов`язку щодо доказування - це функція суду в рамках юрисдикційної процедури, це завдання суду організувати дійсно змагальний процес. Розподілити тягар доказування у справі - це означає зробити припущення про наявність або відсутність юридичних фактів на користь однієї із сторін. Якщо противна сторона твердженнями і доказами не може переконати суд у хибності такого припущення, то припущення трансформується у твердження про наявність відшукуваного факту, яке буде відображено у мотивувальній частині судового рішення.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові від 09.03.2023 у справ № 711/3693/22 Верховний Суд вказав: «Докази, що додають до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді психологічному, фізичному, економічному тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

В поданій до суду заяві представник заявниці посилається на те, що ОСОБА_2 та її малолітня донька ОСОБА_3 постійно потерпають від психологічного та економічного насильства. Дане насильство проявляється у образах нецензурною лайкою, постійних приниженнях, ненаданні коштів. Також представник заявниці стверджує, що вона зверталася до органів поліції із заявою про неправомірну поведінку ОСОБА_1 .

Так, представник заявниці надала суду письмові докази звернення ОСОБА_2 до органів поліції, які, на думку заявниці, містять в собі повідомлення про наявні

факти насилля в сім`ї.

Однак, рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати

Касаційного цивільного суду від 10.02.2021 (справа № 761/49109/19 провадження № 61-9144св20) встановлено, що сам факт звернення заявниці до органів поліції свідчить про наявність конфлікту між подружжям та не підтверджує факт вчинення домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19) та від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20).

Водночас будь-яких даних про притягнення ОСОБА_1 за вказаними заявами ОСОБА_2 до будь-якого виду юридичної відповідальності, останньою не надано.

Матеріали справи містять рішення суду від 11.07.2025 про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.13).

Крім того, в судовому засіданні ОСОБА_1 надав суду постанову суду від 01.07.2025 (справа №512/521/25) про закриття відносно нього адміністративного правопорушення за відсутністю події і складу (ч.1 ст.173-2 КУпАП), ухвалену за наслідками розгляду протоколу про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП на підставі звернення заявниці ОСОБА_2 до начальника СПД № 2 ВП № 1 Подільського РУП ГУНП в Одеській області (а.с.20).

Однак, в судовому засіданні представник заявниці адвокат Болотських А.Ю. вказала, що подала апеляційну скаргу на вищевказану постанову.

Проте, навіть з огляду на оскарження вищевказаної постанови, суд зауважує що наразі вказана постанова не підтверджує вчинення заінтересованою особою постійного та безперервного домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Також після встановлених фактичних обставин у справі суд приходить до висновку про відсутність доказів системності вчинення насильства з боку ОСОБА_1 відносно колишньої дружини та доньки та доцільності видачі обмежувального припису.

Позаяк навіть притягнення особи до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, за відсутності відомостей про будь-які конфлікти між заявником та заінтересованою особою та продовження вчинення заінтересованою особою домашнього насильства після притягнення до відповідальності не є безумовною підставою для застосування судом до нього спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25 квітня 2024 року, справа № 711/6788/23.

Стосовно висновків психологів ГО "Десяте квітня", суд зазначає, що вказані висновки не є беззаперечним доказом вчинення домашнього насильства і не може бути підставою для видачі обмежувального припису .

Так, аналізуючи вказані висновки, суд зазначає, що в них фактично викладені пояснення заявниці та її доньки, передумови їх психологічного стану, які виникли в процесі життя, констатація думок, опис поведінки, суб`єктивна точка зору на ситуацію, зазначені загальні рекомендації щодо переліку необхідних заходів для забезпечення нормального психічного здоров`я заявниці та її доньки.

Висновки психолога не містять конкретних фактів вчинення домашнього насилля ОСОБА_1 по відношенню до ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_3 , також не містять відомостей щодо кваліфікації психолога чи отримання такої освіти особами ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , дозволів на такий вид діяльності та надані за заявою матері, яка має конфлікт із батьком.

Крім того, такі вказані висновки складені виключно зі слів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Жодними належними доказами показами заявниці не підтверджено. Самі висновки психологів були здійснені за зверненням заявниці до психолога в приватному порядку, дані висновки психологів не являються будь-яким належним та допустимий доказом того, що нібито батько дитини вчиняє психологічне чи економічне насильство проти колишньої дружини та їх доньки. Висновки психолога може засвідчувати лише про наявність конфліктних взаємовідносин між батьками, проте не підтверджує конкретних фактів вчинення батьком домашнього насильства у будь-якій формі.

Щодо причин емоційної реакції на подію, висновки психологів є поверхневими, містять повторення слів заявниці та її дитини, без обґрунтування відповідних висновків про дійсні причини їх стану.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавалася заявниця, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Встановивши, що у порушення вимог статті 81 ЦПК України заявниця не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо неї та її малолітньої доньки з боку ОСОБА_1 , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису, зазначені в заяві обставини не призвели до притягнення кривдника за скоєні ним правопорушення до відповідальності (адміністративної, кримінальної чи ін.). Сам факт звернення заявника до органів поліції не підтверджує факт вчинення ОСОБА_1 насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Перевіривши матеріали справи та оцінивши обставини справ, а також надані докази, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню. Враховуючи положення статті 62 Конституції України, відповідно до яких, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При цьому суд при розгляді даної заяви, враховуючи специфіку процедури розгляду вказаної категорії справ, яка обмежена часовим проміжком, позбавлений можливості ініціювати збір додаткових доказів.

Як регламентовано статтею 16 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі - це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізації, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі.

До Реєстру вносяться відомості (окремо за кожним випадком насильства). Формування Реєстру здійснюється окремо за кожним випадком домашнього насильства, насильства за ознакою статі шляхом внесення до нього відповідної інформації. Персональні дані про особу, яка повідомила про вчинення насильства, зберігаються у Реєстрі протягом одного року з дня надходження відповідної інформації про вчинення насильства. Персональні дані про постраждалу особу зберігаються у Реєстрі протягом трьох років з дня вчинення домашнього насильства чи насильства за ознакою статі.

Згідно статті 24 Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: обмежувальний припис стосовно кривдника.

Згідно частиною 2 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків. У відповідності до частин 3, 4 цієї статті рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що заява є немотивованою та необґрунтованою та така, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові по справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору частини 4 статті 263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на заявника.

Відповідно до практики ЄСПЛ будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, зокрема, заходи втручання мають бути передбачені національним законодавством (дивитись, наприклад, рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» («Shchokin v. Ukraine», заяви № 23759/03 та № 37943/06, п.п. 50-51). При цьому таке втручання має забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (дивитись, наприклад, рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява № 4909/04, п. 39).

Крім того, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Саме на захист людини, її життя і здоров`я, недоторканості та безпеки спрямоване обґрунтоване застосування обмежувального припису. В свою чергу, згідно із частиною четвертою статті 13 Конституції України держава взяла на себе зобов`язання забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності. Однак частина перша статті 63 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно, враховуючи що найвища соціальна цінність, закріплена у статті 3 Конституції України, переважає над конституційним правом особи, передбаченим частиною четвертою статті 13 Конституції України, що відповідає загальному інтересу суспільства, допускається обмеження останнього на користь першого в межах правил, встановлених законом.

Виходячи з аналізу зазначених норм закону, а також встановивши, що докази, що містяться в матеріалах справи, не вказують безумовно на вчинення фізичного, економічного чи психологічного насильства стосовно ОСОБА_2 та її малолітньої доньки у розумінні норм Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення фізичного чи психологічного насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цих осіб, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність конфлікту між сторонами, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

Крім того, окремі звернення заявника до органів поліції не підтверджують фактів вчинення ОСОБА_1 насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

При цьому аналогічний висновок у справі з подібними правовідносинами був висловлений Верховним Судом у постановах від 08 квітня 2020 року у справі № 336/5627/19 (провадження № 61-1585св20), від 26 травня 2021 року у справі № 712/5977/20 (провадження № 61-1171св21).

Враховуючи, що в судове засідання представник заявниці не надала суду належних та беззаперечних доказів, які свідчать про те, що кривдник продовжує постійно вчиняти психологічне або фізичне насильства, а також ризиків, які можуть настати у майбутньому.

Аналізуючи вище викладене заявниця не надала суду доказів, на підставі яких можна зробити висновки про наявність домашнього насильства у будь-якому його прояві як на даний час так і в майбутньому.

Таким чином, враховуючи, що суду не надано достатніх, належних, допустимих, та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявниці, настання наслідків його вчинення, що надавало б правову підставу для видачі обмежувального припису, суд дійшов до висновку що в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису слід відмовити.

В силу частини 3 статті 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись статтями 350-5, 350-6 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.

Судові витрати віднести на рахунок держави

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення складений і підписаний головуючим суддею 11.08.2025.

Суддя: О.Ю. Брюховецький