Справа № 496/652/22
Провадження № 2/522/2673/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Федчишеної Т. Ю.,

за участі секретаря судового засідання Навроцької Є. І.,

представника позивача Науменко О. В.,

представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Попової О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання, -

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» звернулося до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання.

Позов обґрунтовано тим, 03.04.2007 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №014/0027/74/72679, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом у сумі 247 147,00 дол. США строком до 03.04.2027, а позичальник зобов`язався повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,25% річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та в строки, визначені кредитним договором.

У забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки від 03.04.2007, відповідно до п. 2.1 якого, останній взяв на себе зобов`язання солідарно відповідати за належне виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору № №014/0027/74/72679 від 03.04.2007.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26.03.2012 у справі № 2-п-24/11 стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно на користь АТ «Райффайзен Банк» заборгованість станом на 08.06.2011 у розмірі 682 376,84 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ складає 5 440 931,74 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом 244 931,87 дол. США, що складає 1 952 964,27 грн, заборгованість за відсотками 103 955,46 дол. США, що складає 828 888,86 грн, пеня за прострочення тіла кредиту 31 603,12 дол. США, що складає 251 987,48 грн, пеня за прострочення відсотків по кредиту 301 886,39 дол. США, що складає 2 407 091,13 грн, вирішено питання про судові витрати.

Рішення відповідачами не виконано.

У зв`язку з неналежним виконанням рішення суду та умов кредитного договору на адресу позичальника та поручителя позивачем було направлено повідомлення про неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором та договором поруки, однак у визначені строки вимоги виконано не було та заборгованість не погашено.

Посилаючись на передбачену частиною 2 статті 625 ЦК України відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 3% річних за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 014/0027/74/72679 від 03.04.2007, за період з 15.12.2018 по 16.12.2021 в сумі 22 084,13 дол. США, та стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 3% річних за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 014/0027/74/72679 від 03.04.2007 за період з 15.12.2018 по 16.12.2021 в сумі 22 084,13 дол. США.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 проти позову заперечував, вважав вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними.

Вважає, що у суду відсутні підстави для стягнення 3 % річних від суми боргу, що нараховані на вимогу у натуральному зобов`язанні, оскільки виконавчі листи №2-п-24/11, видані 22.05.2012 на виконання заочного рішення Біляївського районного суду Одеської області від 26.03.2012 року у справі №2-п-24/11, у встановлені законом строки позивачем до виконання не пред`являлися, у зв`язку з чим стягувачем було пропущено строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Позивач 19.06.2018 звертався до суду із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчих документів до виконання, однак постановою Одеського апеляційного суду 26.06.2023 за результатами перегляду ухвали Біляївського районного суду Одеської області від 02 жовтня 2018 року, у задоволенні заяви Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчих документів до виконання у цивільній справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської дирекції до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом відмовлено.

Вважає, що оскільки постановою Одеського апеляційного суду від 26 червня 2023 року у справі №2-п-24/11, яка набрала законної сили, відмовлено стягувачу у поновленні пропущеного строку для пред`явлення виконавчих документів до виконання, тобто вимоги стягувача, які виникли на підставі заочного рішення Біляївського районного суду Одеської області від 26.03.2012 по справі № 2-п-24/11, не можуть бути захищені в судовому (примусовому) порядку, між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого положення статті 625 ЦК України застосовуватися не можуть.

Щодо позовної вимоги про стягнення з нього як з поручителя коштів, нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, ОСОБА_1 указує, що за своєю правовою природою договір поруки є додатковим, акцесорним зобов`язанням, який забезпечує належне виконання основного зобов`язання та виникає за умови його існування, відтак у поручителя не виникає власних зобов`язань перед кредитором, він несе виключно солідарну відповідальність за неналежне виконання боржником своїх зобов`язань.

Указує, що навіть за наявності судового рішення про стягнення боргу по сплаті тіла кредиту з поручителя, невиконання такого зобов`язання не породжує виникнення у поручителя власного грошового зобов`язання перед кредитором й можливості застосування до нього окремої відповідальності за прострочення такого грошового зобов`язання немає.

У зв`язку з цим вважає посилання позивача на наявність правових підстав для притягнення його до власної цивільно-правової відповідальності на підставі ст. 625 ЦК України за час існування грошового зобов`язання по сплаті стягнутої заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26.03.2012 року у справі № 2-п-24/11 заборгованості за кредитним договором по поверненню тіла кредиту, сплаті відсотків за користування ним та пені, необґрунтованими, адже в силу правової природи спірних правовідносин такі судові рішення не можуть породжувати виникнення у поручителя власних зобов`язань перед кредитором.

При цьому зазначає, що наведене жодним чином не нівелює права кредитора на задоволення своїх вимог до боржника, які випливають із основного зобов`язання за рахунок поручителя, однак виключно в межах встановлених договором поруки обсягів відповідальності поручителя.

Умовами п. 1.2 договору поруки сторонами конкретизовано зобов`язання поручителя, за які він несе відповідальність перед кредитором, а саме: за повернення кредиту, сплату процентів за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), а також відшкодування можливих збитків, а тому сторонами на підставі приписів ст. ст. 6, 554, 628 ЦК України в умовах договору поруки було закріплено межі відповідальності поручителя перед кредитором - чітко визначено зобов`язання, за невиконання яких він несе відповідальність як солідарний боржник.

Зазначає, що передбачене ст. 625 ЦК України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не є штрафними санкціями, а окремим способом захисту майнового права та інтересу кредитора. Проте, в будь-якому випадку встановлена положеннями ст. 625 ЦК України цивільно-правова відповідальність боржника за невиконання грошового зобов`язання перед кредитором становить окреме зобов`язання боржника, виконання якого може бути забезпечено порукою.

Вважає, що за наявності при вчиненні правочину поруки факту відступу від загального правила щодо визначення обсягів відповідальності поручителя перед кредитором (за Законом поручитель відповідає в тому обсязі, що і боржник, якщо інше не визначено в договорі) та унормування за власною волею в умовах такого договору чіткого переліку відповідного обсягу відповідальності, сторони, маючи намір встановити обов`язок поручителя по сплаті на користь кредитора за боржника в т.ч. передбаченої ст. 625 ЦК України цивільно-правової відповідальності, зобов`язані відобразити забезпечення такого зобов`язання в умовах договору поруки незалежно від того, що таке зобов`язання боржника виникає в силу Закону.

Разом з цим, визначаючи обсяги відповідальності відповідача (поручителя) перед Банком (кредитором) сторонами в умовах договору поруки не встановлено, що поручитель несе відповідальність перед кредитором за невиконання божником, який прострочив виконання основного грошового зобов`язання по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним за кредитним договором, зобов`язання по сплаті установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, право вимоги по сплаті яких боржником гарантоване кредитору положеннями ст. 625 ЦК України.

На підставі наведеного вважає, що у позивача відсутні правові підстави для стягнення з нього за договором поруки 3% річних, нарахованих за період існуючого прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним, встановленого судовим рішенням, оскільки умовами договору поруки не визначено такої відповідальності поручителя.

У судовому засіданні представник позивача Науменко О. В. позов просила задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Попова О. А. у судовому засіданні у задоволенні позову просила відмовити з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Відзиву на позовну заяву чи інших письмових пояснень від нього до суду не надходило.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача Кірки О. М., дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив таке.

03.04.2007 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №014/0027/74/72679, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом у сумі 247 147,00 дол. США строком до 03.04.2027, а позичальник зобов`язався належним чином виконувати умови договору та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,25% річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором.

03.04.2007 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено договір поруки №014/0027/74/72679/1, відповідно до умов якого поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання перед банком відповідати по борговим зобов`язанням боржника ОСОБА_2 , які виникають з умов кредитного договору № 014/0027/74/72679 від 03.04.2007, а саме: повернути кредит в розмірі 247 147,0 дол. США, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи) в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови кредитного договору в повному обсязі.

Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26.03.2012 у справі № 2-п-24/11 позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської дирекції задоволено. Стягнуто на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно заборгованість в розмірі 682 376,84 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ складає 5 440 931,74 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом 244 931,87 дол. США, що складає 1 952 964,27 грн, заборгованість за відсотками 103 955,46 дол. США, що складає 828 888,86 грн, пеня за прострочення тіла кредиту 31 603,12 дол. США, що складає 251 987,48 грн, пеня за прострочення відсотків по кредиту 301 886,39 дол. США, що складає 2 407 091,13 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в рівних частках суму державного мита в розмірі 1 700 грн, по 850 грн, з кожного, та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 30 грн, по 15 грн з кожного.

За правилом ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Між тим, матеріали справи не містять доказів виконання відповідачами рішення суду від 26.03.2012 у справі № 2-п-24/11.

Предметом даного позову є стягнення на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3 % річних за прострочення відповідачами виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Як визначено ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми, яке боржник не виконав, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбачено статтею 625 цього Кодексу та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2311цс16.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Як слідує з матеріалів справи, позивачем за період з 15.12.2018 по 16.12.2021 на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховано 3% річних від суми заборгованості в розмірі 22 084,13 дол. США.

Отже, з ухваленням 26.03.2012 заочного рішення у справі № 2-п-24/11 про стягнення заборгованості зобов`язання не припинилося, невиконання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, яке має наслідком відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України у виді трьох процентів річних.

За обставинами даної справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача солідарно 3% річних в розмірі 22 084,13 дол. США, що відповідає розрахунку позивача.

Такий розрахунок відповідачами не спростовано, контррозрахунку не надано.

При цьому, позивачем не обґрунтовано та не доведено підстав для задоволення вимог, викладених у прохальній частині позовної заяви у повному обсязі, оскільки в прохальній частині позову позивач просить стягнути з кожного з відповідачів, а саме з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 22 084,13 дол. США, що суперечить також розрахунку позивача.

За таких обставин позов підлягає задоволенню частково.

Щодо доводів відповідача ОСОБА_1 про те, що між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого положення статті 625 ЦК України застосовуватися не можуть, суд зазначає таке.

Системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Разом з тим, в даному випадку відсутні підстави вважати зобов`язання між сторонами натуральним зобов`язанням, оскільки заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26.03.2012 у справі № 2-п-24/11 стягнуто з відповідачів солідарно на користь банку, правонаступником якого є позивач, заборгованість за кредитним договором №014/0027/74/72679 від 03.04.2007 у розмірі 682 376,84 дол. США, тобто вимога банку про стягнення заборгованості за кредитом вже захищена у судовому (примусовому) порядку.

Також доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що стягувачем пропущено строк для пред`явлення виконавчих листів у справі № № 2-п-24/11 до виконання не свідчать про наявність підстав для відмови у позові, оскільки вказана обставина не має правового значення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Такі висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 22.08.2024 у справі № 916/735/23, про необхідність застосування яких зазначала представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Попова О. А. у судовому засіданні, не є релевантними до даних правовідносин та стосується правовідносин, які не є подібними.

Що стосується доводів відповідача ОСОБА_1 про те, що у нього, як поручителя, не виникло обов`язку зі сплати сум, нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд зазначає таке.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як встановлено судом, заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26 березня 2012 року з поручителя солідарно з боржником стягнуто заборгованість за кредитним договором, тобто на час пред`явлення вимоги до поручителя порука не була припинена.

На правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості поширюється і порука, оскільки наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором кредиту солідарно як з боржника так і з поручителя, яке не виконане останніми, не звільняє їх від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України. Вказана норма не містить застереження щодо неможливості солідарної відповідальності боржника та поручителя за порушення грошового зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з відповідачів на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» слід стягнути судовий збір в рівних частках по 4 713,11 грн з кожного.

Керуючись ст. ст. 13, 81, 141, 279, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» три відсотки річних, нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, у розмірі 22 084,13 доларів США.

У решті позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в рівних частках на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» судовий збір у розмірі 9 426,22 грн, а саме по 4 713,11 грн з кожного.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», , адреса: м. Київ, вул. Лєскова, 9;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено 01.08.2025.

Суддя Тетяна ФЕДЧИШЕНА