П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

____________ 2025 року м. Київ

Справа № 757/31763/21-ц

Провадження: № 22-ц/824/38/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги адвоката Осьмака Андрія Васильовича в інтересах Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортної логістики» Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2021 року

та на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 травня 2022 року, ухвалені під головуванням судді Остапчук Т. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортної логістики» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він працював заступником начальника відділу організації та контролю перевезень філії «Центру транспортної логістики» АТ «Українська залізниця». Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15.03.2021 року у справі 757/56148/20-ц визнано незаконним та скасовано наказ філії «Центр транспортної логістики» АТ «Українська залізниця» від 26.11.2020 №82-ОД «Про запровадження режиму простою», що стосувався позивача. У зв`язку з цим позивач вважає, що його права, передбачені ст. 43 Конституції України та ст.ст. 1 , 2 , 21, 22 Закону України «Про оплату праці» порушені, він недоотримав від роботодавця належної заробітної плати у розмірі 32 743,78 грн. Також незаконним рішенням роботодавця йому завдано моральної шкоди, яку позивач оцінює у розмірі 77 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 про стягнення заборгованості із заробітної плати та стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортної логістики» АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в загальному розмірі 8 346,51 грн.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортної логістики» АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 097,44 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 16 травня 2022 року заяву адвоката Ситайло Н. В. в інтересах ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортної логістики» АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

Не погодившись із такими судовими рішеннями, адвокат Осьмак А. В. в інтересах АТ «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортної логістики» АТ «Українська залізниця» подав апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові, а також зменшити розмір судових витрат на правову допомогу.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що на період дії наказу від 26.11.2020 року № 82/од, яким було запроваджено режим простою з причин, що не залежать від працівника, позивачу у відповідності до Положення про оплату праці АТ «Укрзалізниця» (положення згідно з ст. 420 ЦК України є комерційною таємницею) (п. 4.8.1), під час усього періоду простою виплачувалась заробітна плата у повному обсязі від тарифної ставки (посадового окладу), незважаючи на те, що ст. 113 КЗпП України роботодавцю належить право під час простою виплачувати дві третини від посадового окладу. Відмітив, що позивачу також була виплачена одноразова матеріальна допомога у зв`язку із втратою заробітної плати внаслідок запровадження обмежувальних заходів. Також зазначив, що відсутні підстави для стягнення різниці у заробітку за час перебування позивача на простої, оскільки роботодавець вжив усіх можливих заходів, спрямованих на гідну оплату праці позивача під час запровадження карантину на всій території України. Відмітив і те, що ч. 2 ст. 235 КЗпП України чітко визначає, що рішення про виплату працівникові різниці за час виконання нижчеоплачуваної роботи може мати місце лише при винесенні рішення про поновлення на роботі, однак, ОСОБА_1 звернувся до суду з інших підстав.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 травня 2022 року скаржник посилався на те, що визначений сторонами гонорар за надання правової допомоги не співмірний з обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на їх надання, складністю справи, і є безпідставно завищеним.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 05 липня та 06 вересня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення від 25 жовтня 2021 року оскаржується лише в частині позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, а тому в іншій частині не переглядається.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, позивач займає посаду заступника начальника відділу організації та контролю перевезень філії «Центр транспортної логістики» АТ «Укрзалізниця».

26.11.2020 року № 82-од спірним наказом Філії «Центр транспортної логістики» «Про запровадження режиму простою», у зв`язку із частковим зупиненням роботи, викликаним необхідністю виконання заходів щодо запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», керуючись Положенням про філію «Центр транспортної логістики» АТ «Укрзалізниця», затвердженим рішенням правління від 04.05.2020 року, у доповнення до наказу від 20.03.2020 року № 21-од, запроваджено на період карантину, викликаного розповсюдженням вірусу COVID-19, режим простою з причин, що не залежать від працівника, працівникам філії відповідно до списку, що додається.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року визнано незаконним та скасовано наказ філії «Центр транспортної логістики акціонерного товариства «Українська залізниця» від 26.11.2020 року № 82-од «Про запровадження режиму простою» в частині, що стосується, зокрема, ОСОБА_1 .

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що у зв`язку з безпідставним оголошенням простою у роботі, позивач не отримував від відповідача належної заробітної плати, яку отримував би у тому випадку, якби не перебував на простої, а тому, суд вважав, що у зв`язку із простоєм позивача, відповідач зобов`язаний оплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, обумовленого незаконним простоєм, а саме: за січень 2021 року - 4 331,42 грн, за лютий 2021 року - 4 015,09 грн, а всього 8 346,51 грн. В іншій частині позовних вимог суд відмовив.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (ч. 1 ст. 34 КЗпП України).

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 113 КЗпП України за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу не мав змоги виконувати трудові функції. Вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто, працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця. Виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16.12.2020 року у справі № 761/36220/17.

З наведеного можна дійти висновку, що основною ознакою, яка відрізняє простій від вимушеного прогулу є те, що простій, тобто, період, протягом якого працівник не може виконувати свої обов`язки, пов`язаний, як правило, із об`єктивними причинами, які також не обов`язково залежать від волі роботодавця, наприклад, у випадках призупинення робіт із причин відсутності матеріально-технічного забезпечення виробництва, незабезпечення технологічною документацією, несправності устаткування, простою з інших причин. У той же час, вимушений прогулу - це період, протягом якого працівник не може виконувати свої трудові обов`язки внаслідок неправомірних винних дій, чи бездіяльності роботодавця.

Отже, простій та вимушений прогул мають як різні підстави виникнення, так і різні правові наслідки, проте, у жодному з цих випадків роботодавець повністю не звільняється від оплати праці.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у зв`язку із незаконний запровадженням простою, відповідач зобов`язаний оплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, обумовленого незаконним простоєм.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, у тому числі, у випадку виплати за період вимушеного прогулу, встановлений Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року.

Відповідно до розділу ІІ вказаної постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Провівши відповідні розрахунки, про скорочення робочого тижня з додатковим вихідним суд першої інстанції правильно вважав, що проведені відповідачем нарахуваннязаробітної плати за грудень 2020 року відповідають заробітній платі відповідача з окладом 9 597,63 грн, недоплаченими є лише суми за січень 2021 року - 4 331,42 грн та за лютий 2021 року - 4 015,09грн, тобто, разом 8 346,51 грн.

Правильність проведених судом розрахунків відповідачем не спростована.

Доводи апеляційної скарги про те, що ч. 2 ст. 235 КЗпП України чітко визначає, що рішення про виплату працівникові різниці за час виконання нижче оплачуваної роботи може мати місце лише при винесенні рішення про поновлення на роботі, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такі доводи зводяться до власного тлумачення скаржником норм КЗпП України. Тим більш, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заробітної плати, яку недоотримав у зв`язку з незаконним запровадженням простою.

Не спростовують факту порушення прав позивача і посилання на виплату йому одноразової матеріальної допомоги у зв`язку із втратою заробітної плати внаслідок запровадження обмежувальних заходів, оскільки така допомога не входить до структури заробітної плати.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 травня 2022 року, колегія суддів ураховує наступне.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч. 1 ст. 15 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-5 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У п.п. 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Окрім того, у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року у справі № 750/2055/20 вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 25.05.2021 року у справі № 465/3458/15-ц, від 09.11.2021 року у справі № 759/14346/16.

Як убачається із матеріалів справи, у позовній заяві позивачем наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правову допомогу, які він очікує понести в зв`язку з розглядом справи, а саме 35 000 грн (т. 1 а.с. 4,5).

Заявляючи вимоги щодо відшкодування витрат на правову допомогу після ухвалення рішення суду по суті позову, позивач надав суду копії договору про надання правової допомоги № 4/2021-Ф від 10.05.2021 року, укладеного між АО «Ватт енд Стефенсон» та ОСОБА_1 , додаткову угоду № 1 від 10.05.2021 року, довіреність від 20.02.2021 року, копії рахунків, акт наданих послуг № 9 від 10.11.2021 року, квитанції та виписку з рахунку АО «Ватт енд Стефенсон».

Згідно наведених документів, фактичний розмір понесених позивачем судових витрат у зв`язку з розглядом судом справи № 757/31766/21-ц за позовом ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортної логістики» ТА «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати та стягнення моральної шкоди, складає 20 000 грн.

У п. 2.1.1. додаткової угоди № 1 від 10.05.2021 року № 4/2021-Ф до договору про надання правничої допомоги № 4/2021-Ф від 10.05.2021 року, укладеного між АО «Ватт енд Стефенсон» та ОСОБА_1 , сторони визначили наступний фіксований розмір гонорару адвоката за кожен вид правових послуг, зокрема: 10 000 грн на підставі встановленого Адвокатським об`єднанням рахунку, протягом розгляду справи у суді першої інстанції;10 000 грн встановленого Адвокатським об`єднанням рахунку, протягом 30 днів з моменту винесення рішення судом першої інстанції.

Вказані вище докази у своїй сукупності підтверджують факт надання АО «Ватт енд Стефенсон» ОСОБА_1 правової допомоги за договором від 10.05.2021 року на суму 20 000 грн.

Згідно позиції Верховного Суду висловленої у постанові від 12.02.2020 року у справі № 648/1102/19, на яку обґрунтовано послався суд першої інстанції, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Слід відмітити і те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч. 5 ст. 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України.

Відповідач у відзиві на позовну заяву (т. 1 а.с. 31-48) не заперечував (орієнтовні) розрахунки суми судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не подавав.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає неприйнятними доводи скаржника про те, що визначений сторонами гонорар за надання правової допомоги не співмірний з обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на їх надання, складністю справи, і є безпідставно завищеним, оскільки АТ «Укралізниця» не було позбавлено права на подання клопотання про зменшення розміру судових витрат як під час розгляду справи судом першої інстанції по суті, так і під час вирішення судом питання про відшкодування судових витрат на правову допомогу. Напроти, в матеріалах справи наявна заява адвоката Осьмака А. В. в інтересах АТ «Укрзалізниця» про розгляд заяви про стягнення витрат на професійну правову допомогу за його відсутності.

За таких підстав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 20 000 грн в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу.

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. Судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалені законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких підстав, апеляційні скарги адвоката Осьмака А. В. в інтересах АТ «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортної логістики» АТ «Українська залізниця» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2021 року та на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 травня 2022 року підлягають залишенню без задоволення, а вказані судові рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги адвоката Осьмака Андрія Васильовича в інтересах Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортної логістики» Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2021 року та ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В.А. Нежура