Справа № 361/8725/25
Провадження № 2-з/361/78/25
У Х В А Л А

про відмову у забезпеченні позову

30 липня 2025 року м. Бровари

Суддя Броварського міськрайонного суду Київської області Гізатуліна Н.М., перевіривши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

УСТАНОВИЛА:

Адвокат Левик С.А. від імені та в інтересах ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подала до суду зазначену заяву.

Заяву мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 у свідоцтві про народження мамою дитини вказано ОСОБА_4 . Відомості про батька, ОСОБА_5 , записані зі слів матері відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. 21 березня 2023 року Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради прийняла розпорядження про влаштування дитини у будинок дитини на підставі заяви мами у зв`язку з важкими життєвими обставинами. Згодом мама дитини потрапила у лікарню, де ІНФОРМАЦІЯ_2 померла у віці ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З часу влаштування дитини у будинок дитини « ОСОБА_6 » і до дня смерті мами дитини ОСОБА_7 у будинку дитини відвідувала лише мама. 11 травня 2023 року голова Шевченківської районної адміністрації прийняла розпорядження № 250 «Про надання малолітньому ОСОБА_3 статусу дитини-сироти». 22 травня 2023 року ОСОБА_1 (дядько дитини) отримав висновок № 10223-2192 Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про можливість бути кандидатом в опікуни та опікуном свого малолітнього племінника ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , який з народження дитини не брав жодної участі у догляді за дитиною, утриманні та забезпеченні, подав до Шевченківського районного суду м. Львова позовну заяву про визнання батьківства. 11 травня 2023 року суддя Шевченківського районного суду м. Львова прийняв ухвалу про відкриття провадження у справі. 29 травня 2023 року суддя Шевченківського районного суду м. Львова постановив ухвалу про забезпечення позову, якою заборонив влаштовувати дитину під опіку, усиновлювати (справа № 466/4814/23).

30 листопада 2023 року Львівський апеляційний суд прийняв постанову про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 і скасування ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 29 травня 2023 року в частині призначення опіки. Львівський апеляційний суд у своїй постанові вказав, що суд першої інстанції не врахував інтереси малолітньої дитини, яка у разі позитивного вирішення про опіку змогла б протягом розгляду справи та до набрання рішенням законної сили виховуватись та зростати у сім`ї в належних умовах, а не в дитячому будинку.

16 січня 2024 року Верховний Суд постановив ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про зупинення дії постанови Львівського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 466/4814/23.

07 березня 2025 року Верховний Суд прийняв постанову про залишення постанови Львівського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року у справі №466/4814/23 без змін, а касаційної скарги ОСОБА_2 без задоволення.

12 грудня 2023 року в.о. голови Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації прийняла розпорядження «Про встановлення опіки над ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , його житлом та майном». ОСОБА_1 , дядька дитини, призначили опікуном. З цього часу дитина проживає у сім`ї дядька ОСОБА_1 . Дитині забезпечені відмінні умови для проживання, виховання та розвитку. Позивач та його дружина дбають про ОСОБА_7 , 2021 р. н., його здоров`я, умови проживання, розвиток, відпочинок. Сім`я огортає дитину любов`ю, опікою, розумінням. ОСОБА_7 вважає позивача та його дружину своїми батьками, оскільки в силу віку він не пам`ятає своєї рідної мами, а ОСОБА_2 тим більше, оскільки бачив його в житті перші два місяці свого життя, а після цього один-два рази, зокрема, один раз, коли ОСОБА_7 був у лікарні, ОСОБА_2 несподівано прийшов зі своїм товаришем нібито для того, щоб провідати дитину, а насправді, як з`ясувалось згодом, для того, щоб взяти зразки ДНК для експертизи на батьківство.

30 листопада 2023 року Шевченківський районний суд м. Львова ухвалює рішення про задоволення позову ОСОБА_2 про визнання батьківства повністю.

Бабуся, ОСОБА_8 , та опікун дитини, ОСОБА_1 , подали апеляційні скарги на рішення Шевченківського районного суду м. Львова у справі №466/4814/23 про визнання ОСОБА_2 батьком малолітнього ОСОБА_3 , 2021 р. н., оскільки вказане рішення, на їхнє переконання, було ухвалене з порушеннями.

14 серпня 2024 року Львівський апеляційний суд прийняв постанову про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2023 року у справі № 466/4814/23 без змін. ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду та рішення Шевченківського районного суду м. Львова у справі № 466/4814/23.

05 лютого 2025 року Верховний Суд прийняв постанову про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних рішень без змін. ОСОБА_2 навіть не забрав з пошти касаційної скарги і тим паче не подавав і до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу.

19 березня 2025 року ОСОБА_1 стало відомо, що розпорядженням голови Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 18 грудня 2024 року № 819 малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнано таким, що втратив статус дитини-сироти. Згодом з`ясувалось, що 30 грудня 2024 року Деснянська районна в місті Києві державної адміністрації прийняла розпорядження № 1092 «Про припинення опіки над ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , його житлом та майном».

Зважаючи на набрання рішенням суду про визнання ОСОБА_2 батьком ОСОБА_9 , 2021 року народження, законної сили, Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, а не ОСОБА_2 , як батько, звернулася з заявою про внесення змін в актовий запис про народження малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та видачу нового свідоцтва про народження. Станом на сьогодні оригінал згаданого свідоцтва про народження малолітнього ОСОБА_9 , 2021 року народження, зберігається у відділі «Служба у справах дітей» Шевченківського району.

20 березня 2025 року ОСОБА_1 подав сільському голові Зазимської сільської ради заяву про влаштування його племінника, малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у його сім`ю та про вжиття заходів для надання малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , статусу дитини, залишеної без батьківського піклування, та взяття малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на облік дітей, які залишились без батьківського піклування.

04 квітня 2025 року малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який залишився без батьківського піклування, наказом служби у справах дітей Зазимської сільської ради та сім`ї № 17/01-14 влаштовано до сім`ї рідного дядька ОСОБА_1 .

З 30 листопада 2024 року до 07 квітня 2025 року письмові заяви від ОСОБА_2 стосовно передачі йому дитини до служб у справах дітей/органів опіки та піклування Львова та Києва не надходили.

23 квітня 2025 року в.о. начальника управління «Служба у справах дітей» ДГП Львівської міської ради прийняв наказ № 174 «Про взяття на первинний облік дітей, які залишились без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, та тимчасове влаштування». Згідно з п. п. 1, 2 вказаного наказу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , взято на первинний облік дітей, які залишились без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, та тимчасово влаштовано у сім`ю до дядька ОСОБА_1 , терміном до 23 жовтня 2025 року.

ОСОБА_2 ні з часу народження, ні з 14 серпня 2024 року (набрання законної сили рішенням суду про визнання його батьком малолітнього ОСОБА_9 ) не виконує своїх батьківських обов`язків щодо виховання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не піклувався та не піклується про фізичний, духовний, моральний розвиток сина, його підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Усі ці обов`язки з грудня 2023 року відносно виховання малолітнього ОСОБА_9 , 2021 року народження, виконує ОСОБА_1 та його дружина.

Додатково інформує, що ОСОБА_2 неодноразово судимий, зокрема, і за ч. 2 ст. 263, ч. 2 ст. 389, ч. 1 ст. 164, ч.1 ст. 309 КК України.

Крім того, 03 червня 2025 року суддя Шевченківського районного суду м. Львова постановила ухвалу про призначення підготовчого судового засідання у кримінальній справі № 466/5223/25 про обвинувачення ОСОБА_2 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, внесеного до ЄРДР за №0000400 від 26 березня 2025 року.

Як відомо заявнику, ОСОБА_2 є хронічним наркоманом, перебував, а можливо і надалі перебуває на замісній підтримувальній терапії («метадоновій програмі»).

ОСОБА_2 втягнув також і Попель Марту (маму дитини) у вживання наркотиків та змушував її діставати їх, через що ОСОБА_4 отримала вирок від 06 жовтня 2021 року Залізничного районного суду м. Львова за обвинуваченням за ч. 1 ст. 309 КК України. Вину визнала повністю, на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнили з іспитовим строком в один рік.

Враховуючи викладене, повну байдужість ОСОБА_2 до малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ризик того, що дитина може бути використана відповідачем лише в корисливих цілях (зокрема як пом`якшуюча обставина для скорочення терміну відбування покарання при розгляді справи у суді), а також те, що відповідач фактично не знайомий з дитиною, у них відсутній емоційний зв`язок, зважаючи на поведінку та стиль життя ОСОБА_2 , він може нести загрозу для належного розвитку, життя та здоров`я дитини, просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом постановлення ухвали суду про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, якою заборонити усім органам державної влади, органам місцевого самоврядування, їх службовим та посадовим особам, фізичним та юридичним особам незалежно від їх форми власності та підпорядкування ухвалювати рішення щодо передачі малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , його батькові ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , до набрання рішенням суду у вказаній справі законної сили.

У порядку автоматизованого розподілу справ між суддями заяву передано на розгляд судді Гізатуліній Н. М.

Дослідивши заяву про забезпечення позову суддя дійшла наступного висновку.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позов забезпечується, зокрема забороною вчиняти певні дії (п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з ч.1 ст. 153 ЦПК України суд розглядає заяву про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

У Рішенні від 31 травня 2011 року N 4-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що з метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову (абзац п`ятий пункту 4 мотивувальної частини). Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод чи інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Таким чином, забезпечення позову вживається у випадку якщо позивач має побоювання, які викликані тим, що відповідачем протягом розгляду справи по суті буде вчинено дії, що призведуть до неможливості виконання рішення суду, у разі ухвалення судом рішення про задоволенні позовних вимог.

Вживаються заходи забезпечення позову у всіх видах судочинства адміністративному, господарському, цивільному та кримінальному. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Різноманітність видів забезпечення позову визначається складністю та численністю правовідносин, до яких вступають учасники судового процесу. Кожен окремий вид забезпечення позову певною мірою відображає специфіку відповідних правовідносин.

Слід вказати на те, що види забезпечення позову нерозривно пов`язані з позовом. Від обґрунтованості та доведеності позовних вимог залежить вжиття або не вжиття судом певного виду забезпечення позову. При цьому питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що: «Під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.».

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має здійснити: 1) оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; 2) забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; 3) з`ясувати зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; 4) ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; 5) запобігання порушенню прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у зв`язку з вжиттям таких заходів.

При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Здійснивши оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, з урахуванням співмірності таких заходів, суддя дійшла висновку, що заявлене клопотання про забезпечення позову не підлягає задоволенню, оскільки обраний заявником захід забезпечення позову поширюється на невизначене коло державних органів та посадових осіб, фізичних та юридичних осіб, незалежно від форми власності.

Керуючись ст. ст. 149, 150, 153, 247, 258260 ЦПК України, суддя -

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

На ухвалу суду може бути подано апеляційну скаргу протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Н.М. Гізатуліна