Дата документу 31.07.2025 Справа № 336/3705/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/3705/24 Головуючий у першій інстанції: Звєздова Н.С.
Провадження № 22-ц/807/1300/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Полякова О.З.,

Трофимової Д.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У квітні 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаною позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 15.07.2005 року сторони перебували у шлюбі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.03.2021 року (№ 336/742320) шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом позивачкою та знаходиться на її утриманні. На виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.04.2021 року, з відповідача стягуються на користь позивачки аліменти на утримання дітей в розмірі 2000 грн. щомісячно на кожну дитину, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 січня 2021 року до досягнення дітьми повноліття. Після розірвання шлюбу відповідач участі ні у вихованні, ні у утриманні дітей, а також у незапланованих додаткових витратах на лікування, оздоровлення та відпочинок дітей, навчання та розвиток здібностей обох дітей, не приймає, вважає, що аліментів в розмірі 2000 грн. на кожну дитину вистачить. Через складний фінансовий стан позивачка постійно використовує позики та кредитну лінію банківської картки для забезпечення мінімально необхідних потреб.

Неповнолітній син сторін ОСОБА_3 з 06.11.2011року перебуває на «Д» обліку у КНП «Центр медико-санітарної допомоги № 2» з діагнозом: «атомічний дерматит» та потребує оздоровлення. Донька сторін ОСОБА_4 протягом 2023 року неодноразово лікувалась амбулаторно з приводу ГРВІ та також потребувала оздоровлення. У зв`язку з хворобами діти потребують додаткових витрат на лікування. Понесені позивачкою додаткові витрати на лікування та оздоровлення дітей складаються: з оплати аналізів, медичних досліджень та обстежень, оплати лікування зубів, придбання ліків, придбання путівки до санаторію, оплати проїзду до санаторію та назад, оплати лікування у санаторії.

Загальна сума витрат на лікування та придбання ліків за період з листопада 2021 року по січень 2024 року становить 70 096,19 грн., що підтверджується відповідними фіскальними та товарними чеками (квитанціями, рахунками). Таким чином половина вартості понесених позивачкою витрат на лікування та оздоровлення дітей, яку повинен сплатити відповідач, становить 35 048 грн.

У січні 2024 року, з метою підтримки психологічного стану дітей через російську агресію, позивачка понесла витрати на відпочинок, оздоровлення та лікування дітей, відправила їх до санаторію. Також додаткові витрати складаються з витрат на придбання дітям сезонного одягу, ліків, канцтоварів й підручників для навчання дітей, послуг інтернету, щоб під час воєнного стану діти мали змогу проходити онлайн навчання, виконання дітьми домашніх завдань (уроків, рефератів, відео презентацій тощо), а також гуртків. Відповідач жодного разу не придбав для дітей сезонний одяг, хоча знає, що діти ростуть й кожної весни, літа, осені та зими потребують придбання для них одягу і взуття, вартість якого складає як і на дорослу особу. Відповідач жодного разу не відвідував з дітьми лікаря й не купував для них медикаменти, хоча знає, що діти хворіють майже щомісяця. Крім того, враховуючи, що в зв`язку з війною, діти більшість часу проводять в бомбосховищі. Також, відповідач не надавав фінансової допомоги ні на лікування дітей, ні на придбання підручників, хоча знає, що це необхідно робити протягом усього навчання дітей.

Для розвитку спортивних здібностей сина позивачка витратила 12 386 грн. на придбання кімоно (999 грн.), спортивних костюмів (1 999 грн. + 4 859 грн.), тенісок (129 грн.+ 169 грн.+ 169 грн.), кросівок (2 894 грн.) та кедів (1 168 грн.), що підтверджується відповідним фіскальними чеками. Таким чином половина вартості понесених нею витрат на розвиток спортивних здібностей сина, яку повинен сплатити відповідач, становить - 6 193 грн.

Окрім того, позивачка придбала комп`ютерну техніку та абонентські бездротові термінали мобільного (телефонного) та інтернет зв`язку, що складає 65 023 грн., з них: ноутбук Acer Nitro 5 30 998 грн.; миша бездротова Razer Basilisk X Hyperspeed 2 299 грн.; гарнітура Razer Kraken Multi Platform Green 2 499 грн.; смартфон Xiaomi Redmi Note 12 6 898 грн.; Apple iPhone 11 22 000 грн., зарядний пристрій celebrat C-H12-EU LCD set type-c - 329 гри. що підтверджується відповідним фіскальними чеками та товарними накладними. Отже , на думку позивачки, відповідач повинен сплатити половину суми.

Крім того, у зв`язку з онлайн навчанням дітей, я у період з 2021 по 2024 позивачка оплачувала послуги мобільного та інтернет зв`язку в сумі 9 216 грн. Таким чином половина вартості понесених позивачкою витрат на послуги мобільного та інтернет зв`язку які пов`язані з онлайн навчанням дітей, яку повинен сплатити відповідач, становить 4 608 грн.

Загальна сума фактичних витрат позивачки, що викликані особливими обставинами, а саме необхідністю лікування та оздоровлення дітей, розвитку спортивних та інтелектуальних здібностей сина та доньки за період з листопада 2021 року по лютий 2024 року становить 156 721 грн. (35 048 грн. + 6 193 грн. + 32 511,5 грн. + 4 608 грн.), тому відповідач повинен сплатити половину вартості цих витрат, що становить 78 360,50 грн.

Просила стягнути з відповідача на свою користь: 1) половину понесених нею додаткових витрат на утримання дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що викликані особливими обставинами (необхідністю лікування та оздоровлення дітей, розвитку спортивних та інтелектуальних здібностей сина та доньки за період з листопада 2021 року по квітень 2024 року), одноразово в сумі 78752 (сімдесят вісім тисяч сімсот п`ятдесят дві гривні) 50 грн.; 2) понесені витрати, пов`язані з розглядом справи.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 накористь ОСОБА_1 понесені додаткові витрати на неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 499 (чотириста дев`яносто дев`ять) грн. 50 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 7 грн. 75 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції надав неналежну оцінку судом доказів по справі; не взяв до уваги практику Верховного Суду.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.2 ст.369 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя 22.03.2021. (а.с.18)

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_2 . (а.с.11-12)

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 13 квітня 2021 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 2 000 грн. щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 січня 2021 року до досягнення дітьми повноліття. (а.с.13-17)

Згідно Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 30.09.2024 заборгованість зі сплати аліментів у ОСОБА_2 відсутня. (а.с. 181-182)

Діти проживають з позивачкою, що не заперечувалось відповідачем.

Згідно довідки син сторін ОСОБА_3 проходить тренування у дитячо-юнацької спортивної школи №11 Запорізької міської ради Запорізької області. (а.с.19)

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що понесення додаткових витрат є добровільним волевиявленням позивачки. Позивач не довела наявності особливих обставин, які б свідчили про необхідність понесення додаткових витрат.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.

З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).

У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").

ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно (частина друга статті 185 СК України).

Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких визначений зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.

Такі особливі обставини є індивідуальними у кожному конкретному випадку, які підлягають доведенню особою, яка пред`явила такий позов.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, необхідно враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції, повно встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, врахувавши визнання позову відповідачем у розмірі 499,50 грн, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довела наявності особливих обставин, які б свідчили про необхідність понесення додаткових витрат на суму 78 253 грн.

Установивши, що витрати, які позивач віднесла до витрат, були понесені на оплату аналізів, медичних досліджень та обстежень,на оплатулікування зубів розвиток спортивних здібностей спільного сина сторін, а саме: на придбання кімоно (999грн.), спортивних костюмів (1999грн.+4859грн.), тенісок (129грн. +169грн. +169грн.), кросівок (2894грн.) та кедів (1168грн.); на придбання канцтоварів та підручників для навчання дітей; за послуги мобільного та інтернет зв`язку у період з 2021 по 2024 рік, пов`язані з онлайн навчанням дітей та витрати на придбання комп`ютерної техніки та абонентських бездротових терміналів мобільного (телефонного) та інтернет зв`язку, суд першої інстанції суд обґрунтовано виходив з того, що такі додаткові витрати не були викликані особливими обставинами, особливою схильністю дитини до навчання.

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено, що такі витрати не покриваються за рахунок аліментів, які сплачував відповідач на утримання дітей.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що позивачкою не доведено наявність у сина певних здібностей, розвиток яких без придбання дитині віком 14 років вартісного ноутбука буде неможливий. Отримання навиків користування таким ноутбуком в 14 років не є тими особливими обставинами із якими законодавець у ст. 185 СК України пов`язує необхідність участі іншого з батьків у витратах з цим пов`язаних. Понесення таких витрат є добровільним волевиявленням одного із батьків, позивачем не доведено погодження з відповідачем необхідності відвідування дитиною таких додаткових занять.

Придбання квитків та путівки до санаторію «Карпати», витрати на які просила стягнути позивач, була одноразовою поїздкою, позивач не довела систематичність відвідування дітьми санаторію, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що такі витрати не можуть вважатися понесеними за особливих обставин.

Також суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що є недоведеною позивачкою належними та допустимими доказами вимога щодо щодо оплати лікування зубів, оскільки ОСОБА_1 не надано актів виконаних стоматологічних робіт, із зазначенням кому саме були надані певні стоматологічні послуги та відомостей про найменування послуг.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин з дотриманням норм матеріального та процесуального, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання дитини в повному обсязі у зв`язку з їх недоведеністю.

Однак, враховуючи, той факт, що відповідачем визнано позовні вимоги частково, а саме в частині стягнення додаткових витрат на покупку кімоно сину у сумі 499,50 грн., суд дійшов висновку, що є можливим в цій частині позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивачки грошові кошти у розмірі 499,50 грн, з чим в повному обсязі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Безпідставними є посилання заявника апеляційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду, оскільки висновки у зазначених справах, і у справі, яка переглядається, як і встановлені фактичні обставини, є різними, у кожній із цих справ суди виходили з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Таким чином, можна дійти висновку, що судом першої інстанції не допущено порушень норм матеріального та процесуального права та справа розглянута з повним з`ясуванням фактичних обставин справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2025 року без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 31 липня 2025 року.

Головуючий

Судді: