САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 727/110/25
Провадження №2/726/310/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.07.2025 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівці у складі: головуючого судді Мілінчук С. В.,

серетаря судового засідання Колісник А.Ю.,

за участю:

представника позивача - Кодрян Я.Д.,

представника відповідача Хоміцької Т.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Чернівці, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Кодрян Яна Дмтрівна до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, суд

ВСТАНОВИВ :

Адвокат Кодрян Я.Д., звернулася до суду з позовною заявою, діючи в інтересах позивачки ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини.

В позові посилається на те, що позивачка із відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 17.09.2013 року. Під час шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні. В подальшому від рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 29.09.2021 року збільшено розмір аліментів, Садгірського районного суду м. Чернівці від 17.09.2013 року та вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Зазначає, що відповідач ухиляється від сплати аліментів в повному обсязі, внаслідок чого станом на жовтень 2024 року утворилась заборгованість по виплаті аліментів у розмірі 73 885,29 грн. Враховуючи неналежне виконання відповідачем обов`язку зі сплати аліментів, просить стягнути з ОСОБА_2 на користь позивачки неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 73 885, 29 гривень.

09.04.2025 року відповідач ОСОБА_2 направив відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає у повному обсязі, вважає його безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 17.09.2013 року ОСОБА_2 був зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі у розмірі 800 грн. щомісячно до її повноліття. Зазначає, що про існування рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 29.09.2021 року, про зміну розміру аліментів на утримання дитини та стягнення в подальшому аліментів в розмірі 1/4 частки з усіз видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку йому відомо не було. Вказує, що звертаючись до суду з позовною заявою позивачка діяла недобросовісно, зазначивши його адресу: АДРЕСА_1 , оскільки на час подачі позову до суду знала про те, що відповідач вже декілька років мешкає у м. Вашківці, Вижницького району. Також вказує, що особисто повідомляв позивачці про місце свого проживання, оскільки брав до себе додому у м. Вашківці доньку на декілька днів та вони із позивачкою неодноразово зверталися до нотаріуса для оформлення дозволу на виїзд дитини за кордон, де він вказував свою адресу.

Так, суддя Шевченківського районного уду м. Чернівці Танасійчук Н.М., яка згідно автоматизованого розподілу судової справи була визначена головуючою у справі №727/7583/21, отримавши інформацію про його місце проживання в м. Вашківці, Вижницького району, своєю ухвалою передала справу до Садгірського районного суду м. Чернівці для розгляду за підсудністю. ОСОБА_2 зазначає, що незважаючи на інформацію про його місце реєстрації в матеріалах справи №727/7583/21, повістка про виклик до його до суду, ухвала суду та позовно заява з додатками були направлені рекомендованим листом за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначеного листа та подальшу кореспонденцію відповідач не отримував, тому що вказаною адресою не проживав. В подальшому, 29.09.2021 року позовна заява ОСОБА_1 була розглянута та задоволена у його відсутність. Також зазначає, що державний виконавець про надходження виконавчого листа на виконання рішення суду від 29.09.2021 року, яким збільшено розмір аліментів йому не повідомляв, тому він продовжував сплачувати аліменти згідно рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 17.09.2013 року.

Про існування зазначеного рішення суду відповідачу стало відомо у 2025 році, коли під час керування автомобілем його зупинили працівники поліції і повідомили про заборгованість зі сплати аліментів, після чого одразу він звернувся до державного виконавця, який повідомив про вищевказане рішення від 29.09.2021 року та збільшення розміру аліментів, після чого він у лютому 2025 року у повному обсязі погасив заборгованість по аліментам. Враховуючи викладене, а також те, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з його вини та на сьогоднішній день погашена повністю, просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Представник позивача, адвокат Кодрян Я.Д. у судовому засіданні позов підтримала повністю та надала суду пояснення згідно позовних вимог, просила позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача, адвокат Хоміцька Т.Б. у судовому засіданні позовні вимоги не визнавала, просила у позові відмовити у повному обсязі з тих підстав, що у її довірителя відсутня вина у виникненні заборгованості зі сплати аліментів.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі з огляду на таке.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що у сторін від шлюбу народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис № 12. (а.с.5)

29 вересня 2021 року Садгірським районним судом м. Чернівці видано виконавчий лист, згідно якого збільшено розмір аліментів раніше визначених рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 17.09.2013 року, та стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. (а.с.6)

Позивачка заявляє, що станом на жовтня 2024 року з вини відповідача утворилась заборгованість зі сплати аліментів на утримання його неповнолітньої доньки у розмірі 73 885,29 гривень, яку обґрунтовує розрахунком заборгованості зі сплати аліментів державного виконавця Першого ВДВС у місті Чернівці ЗМУМЮ Ткач В.І. про наявність станом на жовтня 2024 року у ОСОБА_2 заборгованості зі сплати аліментів за період з жовтня 2021 року по жовтень 2024 року. (а.с.7)

Встановлено, що на основі вказаного виконавчого листа, старшим державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ткач В.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №74284900, де адресою проживання боржника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначено: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч1 ст. 196 СК України «У разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.»

Відповідач зазначав, що звертаючись із позовною заявою до Шевченківського районного суду м. Чернівці про зміну розміру аліментів на утримання дитини та стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів до суду ОСОБА_1 діяла недобросовісно, оскільки зазначила адресу місця проживання відповідача АДРЕСА_1 , хоча на час подачі позову до суду позивачці було відомо про те, що ОСОБА_2 вже декілька років мешкає у м.Вашківці, Вижницького району.

Судом встановлено, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20.08.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів на утримання дитини та стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів було направлено для розгляду за підсудністю до Садгірського районного суду м. Чернівці, у зв`язку із тим, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: м. Вашківці, Вижницького району, Чернівецької області. (а.с.31)

Із копій матеріалів справи №727/7538/21 встановлено, що судова кореспонденція, яка направлялася ОСОБА_2 Садгірським районним судом м. Чернівці до відома, надсилалася за адресою АДРЕСА_1 та поверталася до суду із зазначенням на конверті адресат відсутній за вказаною адресою. (а.с.33-39)

Згідно Витягу з реєстру територіальної громади, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 13.12.2018 року зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с.49)

У лютому 2025 року ОСОБА_2 був зупинений працівниками поліції за кермом ТЗ і від патрульних довідався, що має заборгованість зі сплати аліментів, після чого одразу ж звернувся до державного виконавця. ОСОБА_2 одразу звернувся до державного виконавця, який повідомив йому про рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 29.09.2021 року та збільшення розміру аліментів, після чого майже одразу в лютому погасив заборгованість по аліментам.

Встановлено, що дана обставина підтверджується довідкою виданою старшим державним виконавцем Першого ВДВС у м. Чернівці ЗМУМЮ Ткачем В. про те, що у гр. ОСОБА_2 станом на 05.02.2025 року відсутністня заборгованість зі сплати аліментів. (а.с. 50)

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 слпачував аліменти сумлінно, що підтверджується копіями квитанцій, які знаходяться у матеріалах виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно Постанова Верховного Суду від 10.01.2024 у справі № 359/240/21 (провадження № 61-16327 св23) стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Так само неустойка (пеня) є видом відповідальності за деліктну поведінку яка передбачає наявність вини саме боржника. Відповідно до ч.3 ст. 549. ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.Таким чином пеня може нараховуватись лише на заборгованість яка виникла з вини боржника з початку виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.Згідно з пунктом 4 розділу ХVІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Правові позиції щодо аналогічного спору Верховним Судом викладено в постанові від 14.04.2021 р. у справі № 759/1727/16-ц, який зробив наступні висновки: виходячи зі змісту ст. 196 СК України, суд повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України у редакції, чинній на час ухвалення рішення про стягнення аліментів).

У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.

Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини, той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджаються аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Цей припис підтверджує факт підвищеного захисту прав дітей. При розгляді справи суди повинні враховувати інтереси дитини, права якої, за будь-яких обставин, мають бути захищені.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена у ст. 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи; на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Із досліджених доказів та заслуханих в судовому засіданні пояснень, суд доходить висновку, що заборгованість зі сплати аліментів утворилася не з вини відповідача ОСОБА_2 , а внаслідок незнання обставин зміни раніше визначеної суми зі сплати аліментів рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 21.09.2021 року, яке відповідачу на адресу надіслано не було та з яким він ознайомлений не був.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення вимог стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, а отже приходить до висновку про відмову у позові повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. 15, 16, 18, 49, 509, 526, 549, 551 ЦК України, ст. 141, 150, 155, 180, 182, 191, 196 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Кодрян Яна Дмтрівна до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 06.08.2025 року.

Головуючий суддя С. В. Мілінчук