Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

№ 384/110/25

№пр. 2/384/129/2025

21 липня 2025 року с-ще Вільшанка

Вільшанський районний суд

Кіровоградської області

в складі:

головуючого судді Сорокіної О.О.,

з участю секретарів судового засідання Рябова М.В., Сачко О.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат Науменко І.Ф.,

представник відповідача, яка брала участь

в судовому засіданні в режимі

відеоконференції адвокат Дудка С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в с-щі Вільшанка цивільну справу за позовом адвоката Науменка Івана Федоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

в с т а н о в и в:

Адвокат Науменко Іван Федорович звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, посилаючись на те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Останнім місцем реєстрації та проживання спадкодавця на день її смерті є АДРЕСА_1 . Спадкодавцеві за життя на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 4,938 га із кадастровим номером :02:000:0673 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Вільшанської селищної ради Голованівського району (колишнього Вільшанського району) Кіровоградської області. 07.10.2016 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір про право користування вказаною земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у доброзичливих та приязних відносинах, остання повідомляла позивачку про свій намір заповісти їй вищевказану земельну ділянку. Однак, жодної інформації про те, що ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила розпорядження щодо належної їй земельної ділянки та заповіла її на користь ОСОБА_1 , позивачці не було відомо, спадкодавець лише усно висловлювала свої наміри стосовно складення такого заповіту. Після цього, у листопаді 2024 року особа, яка в телефонному режимі відрекомендувалась рідною дочкою спадкодавця, повідомила позивачку, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказаною особою також повідомлено, що нею серед документів спадкодавця випадково знайдено нотаріально засвідчений заповіт на ім`я ОСОБА_1 . Зі змісту вказаного заповіту вбачається, що спадкодавець заповідає позивачу земельну ділянку площею 4,938 га із кадастровим номером :02:000:0673. Про складення спадкодавцем за життя заповіту на ім`я позивача остання повідомлена не була. Реалізуючи свої спадкові права та будучи спадкоємцем за заповітом, позивач звернулась з усною заявою до приватного нотаріуса Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Ткачової Юлії Олександрівни для оформлення спадщини за заповітом. Приватним нотаріусом Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Ткачовою Ю.О. позивачу роз`яснено, що на день звернення нею пропущено строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . Вважає, що причини пропуску позивачкою строку на прийняття спадщини є поважними, об`єктивними і незалежними від волі позивача.

У зв`язку з наведеним просить визначити позивачу додатковий строк тривалістю два місяці, необхідний для подачі заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Первомайськ Миколаївської області.

Ухвалою Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 25 березня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у вказаній справі. Підготовче засідання призначено на 09 квітня 2025 року (Т.1 а.с.46-47).

09 квітня 2025 року підготовче засідання відкладено на 24 квітня 2025 року у зв`язку з неявкою учасників справи (Т.1 а.с.98-99).

18 квітня 2025 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що зазначені ОСОБА_1 причини пропуску строку прийняття спадщини не можуть бути визнані поважними. У позові позивачка вказала на те, що вона з його матір`ю ОСОБА_3 перебувала у доброзичливих та приязних відносинах та остання повідомляла позивачку про свій намір заповісти їй вищевказану земельну ділянку. За твердженнями самої позивачки вона була обізнана про намір його матері заповісти їй земельну ділянку, однак після її смерті жодних дій з метою з`ясування наявності чи відсутності заповіту позивачка не вживала. В свою чергу, з наданих позивачкою доказів, зокрема, з заповіту та договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 07.10.2016 року вбачається, що на момент укладення договору емфітевзису намір складання заповіту був вже реалізований та ОСОБА_1 не могла не знати про наявність заповіту, оформленого на її ім`я. Вважає, що ОСОБА_1 була обізнана про складення заповіту на її користь ще з моменту його складання, тобто з 2016 року, а тому будь-яких об`єктивних перешкод для подання заяви про прийняття спадщини, які могли б бути визнані поважними причинами пропуску строку на прийняття спадщини, у неї не було, однак позивач саме в силу власної пасивної поведінки у визначений законом строк не скористалась правом на прийняття спадщини, а тому вважається такою, що не прийняла її. Крім цього, за прийняттям спадщини позивачка звернулась лише у 2025 році, тобто через дуже великий проміжок часу (3,5 роки) з моменту смерті спадкодавця (Т.1 а.с.106-111).

24 квітня 2025 року представник позивача - адвокат Науменко І.Ф. подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що наявними у справі матеріалами підтверджується факт того, що ОСОБА_1 та померла ОСОБА_3 не перебувають у родинних відносинах та ніколи не проживали разом, в тому числі на день смерті останньої. Позивачці про смерть спадкодавця та про наявність заповіту від 08.09.2016 стало відомо лише в листопаді 2024 року. При укладенні договору емфітевзису земельної ділянки ОСОБА_3 не повідомляла ОСОБА_1 про складання відповідного заповіту, а остання не мала об`єктивної можливості самостійно перевірити його наявність. За вказаних обставин, позивачкою шляхом звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини вжито заходів задля реалізації волевиявлення померлої, а саме розпорядження ОСОБА_3 на випадок своєї смерті щодо належної їй земельної ділянки. Разом з тим, посвідчення ОСОБА_3 заповіту на користь позивачки не може бути поставлено під сумнів фактом наявності у неї родичів першого ступеня споріднення, оскільки право на заповіт є вільним та може бути реалізоване на користь будь-якої особи враховуючи волю спадкодавця (Т.1 а.с.150-151).

24 квітня 2025 року підготовче засідання відкладено на 08 травня 2025 року у зв`язку з витребуванням доказів (Т.1 а.с.154-161).

29 квітня 2025 року представник відповідача - адвокат Дудка С.С. подала до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначила, що у поданій відповіді на відзив, як і у позовній заяві, представник позивача вказує на те, що позивачці про смерть спадкодавця та про наявність заповіту від 08.09.2016 року стало відомо лише в листопаді 2024 року. Однак, жодного належного і допустимого доказу на підтвердження вказаних обставин позивач до суду не надав. Будь-які об`єктивні перешкоди для подання позивачкою заяви про прийняття спадщини у визначений законом строк через фактичну обізнаність її про наявність заповіту та на те, що саме через власну пасивну поведінку позивачка не скористалась правом на прийняття спадщини, а тому вважається такою, що не прийняла її. Саме по собі посилання на те, що позивачка не є спадкоємцем першої чи будь-якої іншої черги після смерті спадкодавця, не може бути підставою для висновку про поважність причин пропуску строку прийняття спадщини та надання їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини (Т.1 а.с.171-173).

Ухвалою Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 08 травня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 23 травня 2025 року (Т2 а.с.18-19).

Ухвалою Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 23 травня 2025 року визнано явку позивача ОСОБА_1 обов`язковою для надання особистих пояснень та відкладено розгляд справи на 26 червня 2025 року (Т.2 а.с.38-39).

26 червня 2025 року розгляд справи відкладено на 04 липня 2025 року у зв`язку з викликом свідка (Т.2 а.с.49-50).

04 липня 2025 року розгляд справи відкладено на 15 липня 2025 року за клопотанням представника позивача (Т.2 а.с.76).

15 липня 2025 року розгляд справи відкладено на 21 липня 2025 року за клопотанням представника відповідача (Т.2 а.с.92-95).

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити.

Представник позивача - адвокат Науменко І.Ф. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Суду пояснив, що причинами пропуску ОСОБА_1 строку звернення з відповідною заявою до нотаріуса є по-перше, необізнаність позивачки про факт самої смерті спадкодавця, по-друге, незнання про наявність існування заповіту. Позивачка не є родичем, не відноситься до жодного ступеня спорідненості, не знала про наявність заповіту і про дату смерті спадкодавця, позивач і спадкодавець проживали в абсолютно різних населених пунктах, останнього разу спілкувалися сім`ями більше 8 років тому. Про смерть спадкодавця і про факт існування заповіту позивачка дізналася від доньки ОСОБА_3 лише в 2025 році і одразу, без зволікання, з метою оформлення права на спадщину звернулась до нотаріуса для вжиття заходів і подальшого подання заяви про прийняття спадщини. Однак нотаріус повідомив що строки пропущено та рекомендував звернутися до суду.

Звертає увагу, що доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_1 знала про наявність заповіту, оскільки в 2016 році було укладено договір емфітевзису, суперечать нормам матеріального права, оскільки є принцип таємниці заповіту і якби вона знала про заповіт, то примірник заповіту був би у неї, а тому такі доводи є неспроможними.

Зазначив, що вказана позовна заява готувалася помічником адвоката. При складанні позовної заяви помічником була допущена технічна помилка: письмово було зазначено, що позивачка дізналася про заповіт в листопаді 2024 року. Як з`ясувалося, це скопіювалося з іншого документу, з попередньої справи, в якій складалася позовна заява, потім ця помилка автоматично була скопійована у відповідь на відзив та додаткові пояснення, оскільки фактично копіювались певні обставини справи з одного документа в інший, що є виключно технічною помилкою.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Його представник - адвокат Дудка С.С. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Суду пояснила, що доводи позивача щодо необізнаності про смерть ОСОБА_3 , а також необізнаності щодо заповіту є необґрунтованими та спростовуються самим змістом позовної заяви, яка подана до суду, оскільки в позовній заяві позивачем зазначено про те, що вона перебувала в доброзичливих відносинах з ОСОБА_3 , а також в договірних відносинах щодо користування земельною ділянкою. Вважає, що всі ці обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 було достеменно відомо, що ОСОБА_3 склала на її ім`я заповіт у вересні 2016 року, а договір щодо користування земельною ділянкою був складений у жовтні 2016 року. Вважає, що ОСОБА_1 була зобов`язана з`ясувати правонаступників ОСОБА_3 і укласти з ними відповідні договори щодо користування земельною ділянкою. Вона цього не зробила, що свідчить про її пасивну поведінку і усі доводи про те, що їй стало відомо про заповіт лише у листопаді не підтверджені жодними доказами. Також звертає увагу на те що ОСОБА_1 звернулась до суду набагато пізніше від моменту коли їй стало відомо про заповіт, як вона зазначає, а саме в березні 2025 року. Хоча знову ж таки їй було відомо про заповіт як вона зазначає ще у листопаді 2024 року. ОСОБА_2 прийняв у встановлений законом строк спадщину і фактично це буде порушенням його права власності в даному випадку саме на спірну земельну ділянку.

Просила врахувати обставини того, що в позовній заяві заявлялось, що позивач дізналася про те, що дійсно є заповіт саме в 2024 році. Вважає, що доводи представника позивача щодо допущеної в позовній заяві описки не відповідають дійсності. Зазначає, що сторона позивача змінила повністю свої позовні вимоги в частині «зміна обставин», а саме, щодо дати з якою пов`язувалась, коли особа дізналась про наявність заповіту, що повністю свідчить про необґрунтованість позовних вимог в тому контексті, що саме стало відомо у березні 2025 року. Просила врахувати тривалість самого строку, тобто те, що заповіт був складений у 2016 році, померла спадкодавець в 2021 році, а позивач звернулася до суду лише в 2025 році.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивач ОСОБА_1 суду пояснила, що оформленням емфітевзису займався її колишній чоловік ОСОБА_4 , з яким вони вже 8 років не проживають разом та не спілкуються, офіційно розлучені 3,5 роки тому. Перед укладенням договору емфітевзису колишній чоловік повідомив їй, що ОСОБА_5 висловила йому бажання матері ОСОБА_3 здати в оренду землю. Він запропонував оформити договір на неї, вона погодилася. З ОСОБА_3 постійно спілкувався її чоловік, який займався оформленням договору, особисто вона ніяких своїх документів ОСОБА_3 не давала. Вона була присутня лише при оформленні договору емфітевзису. Після оформлення договору емфітевзису за користування землею сплатили гроші, цим займався чоловік. Вона бачилася з ОСОБА_3 декілька разів, заїжджали з чоловіком до неї, привозили їй продукти. Вона думала що ОСОБА_3 жартувала про те, що заповість їй землю, якщо її будуть відвідувати. Після того, як чоловік її покинув, вона більше не спілкувалася з ОСОБА_3 . Потім вона залишилась сама, користувалась землею, сплачувала податки, їй не було відомо, що ОСОБА_3 померла. В кінці лютого, на початку березня 2025 року, їй зателефонувала ОСОБА_5 , дочка ОСОБА_3 , та повідомила, що її матір померла, а в документах вона знайшла заповіт, який в подальшому їй передала разом з копією свідоцтва про смерть. Після цього вона звернулася до нотаріуса, яка роз`яснила право звернутися до суду у зв`язку з пропуском строку. До ОСОБА_2 в 2024-2025 роках не телефонувала.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що її мама ОСОБА_3 позичила в ОСОБА_4 кошти, щоб зробити ремонт в будинку, зробити піднавіс, побудувати паркан. Також за отримані кошти придбала холодильник та телевізор. Гроші ОСОБА_4 передавав двічі, перший раз їй, а другий раз її матері в присутності чоловіка. Вона думала, що мати продала землю ОСОБА_4 ще в 2016-2017 роках і з землею все вирішено, оскільки жодних коштів вона йому не повертала. У лютому 2025 року оглядала документи та виявила заповіт на землю на ім`я ОСОБА_1 .. Після цього зустрілася з ОСОБА_4 , який дав їй номер телефону позивачки. Зателефонувавши ОСОБА_1 повідомила про смерть матері та наявність заповіту. Під час зустрічі віддала ОСОБА_1 документи в кінці лютого 2025 року. Про наявність заповіту ні вона, ні її чоловік раніше не знали. При оформленні матір`ю заповіту не була присутня. При написанні розписки матір`ю про отримання коштів за землю був присутній її чоловік. Половину коштів ОСОБА_4 віддавав особисто їй без розписки, іншу половину коштів отримала матір в присутності її чоловіка. Її рідний брат ОСОБА_2 добре знав, що матір за землю отримала кошти, які були витрачені на будинок, який він успадкував після її смерті та майно, яке матір придбавала. Вона особисто відмовилася від прийняття своєї частки спадщини на його користь. Все майно залишилось йому.

Заслухавши вступне слово учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам загалом, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який є у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ч.2 ст. 1236 ЦК України, заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України).

До поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини мають відноситися причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, то правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Зазначені правила не залежать від того, чи здійснюється спадкування за заповітом або за законом.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, зокрема закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Тобто необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

Такі висновки сформульовано в постановах Верховного Суду від 17 квітня 2024 року в справі № 214/4369/21 (провадження № 61-9949св23), від 26 жовтня 2022 року в справі № 523/6368/16-ц (провадження № 61-9012св21).

Судом встановлено, що відповідно до копії Державного акта на право приватної власності на землю серії І-КР №018445, виданого Вільшанською селищною радою Вільшанського району Кіровоградської області 21 червня 2001 року, ОСОБА_3 була передана у приватну власність земельна ділянка площею 4,94 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 352435000:02:000:0673, розташована на території Вільшанської селищної ради Вільшанського району Кіровоградської області (Т.1 а.с.29-31).

Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №3405835 від 14 травня 2013 року, номер запису про право власності 922469, земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0673 площею 4,938 га належить ОСОБА_3 , підстава виникнення права власності: державний акт на право власності на земельну ділянку, серія та номер: І-КР №018445, виданий 21.06. 2001, видавник: Вільшанська селищна рада Вільшанського району Кіровоградської області (Т.1 а.с.33-34).

07 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 (Власник) та ОСОБА_1 (Емфітевт) було укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) (Т.1 а.с.15-23).

Відповідно до умов вказаного договору Власник земельної ділянки сільськогосподарського призначення передає Емфітевту право володіння та право цільового користування земельною ділянкою №:02:000:0673 загальною площею 4,9380 га., що розташована на території Вільшанської селищної ради Вільшанського району Кіровоградської області, з цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належить Власнику на підставі Державного акта на право приватної власності на землю Серія 1-КР №018445, для сільськогосподарських потреб (емфітевтичне право), зберігаючи за собою право розпоряджатися нею. Сторони домовилися, що емфітевтичне право за цим договором встановлюється на 99 років та діє до 2115 року (Т.1 а.с.15-23).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Первомайськ Миколаївської області, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 10 вересня 2021 року Вільшанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Голованівському районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (Т.1 а.с.26).

Як вбачається з копії спадкової справи №4/2022, заведеної після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 подав її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Донька спадкодавця ОСОБА_5 подала заяву про відмову від спадщини на користь ОСОБА_2 (Т.1 а.с.67, 80).

08 вересня 2016 року ОСОБА_3 склала заповіт, відповідно до якого належну їй земельну ділянку за кадастровим номером :02:000:0673, загальною площею 4,938 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Вільшанської селищної ради Відьшанського району Кіровоградської області, заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Вказаний заповіт посвідчено приватним нотаріусом Вільшанської районного нотаріального округу Науменком Ф.С. та зареєстровано в реєстрі за №478 (Т.1 а.с.27-28).

Відповідно до інформаційної довідки зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №68227812 від 24 січня 2022 року, що знаходиться у спадковій справі, у спадковому реєстрі значиться чинний заповіт, складений 08 вересня 2016 року ОСОБА_3 , номер у спадковому реєстрі 59469487, бланк НВА 316065, номер в реєстрі нотаріальних дій 478, посвідчений приватним нотаріусом Науменко Ф.С. (Т.1 а.с.71).

28 січня 2022 року за вихідним номером 17/02-14 приватний нотаріус Голованівського нотаріального округу Кіровоградської області Ткачова Ю.О. звернулася із запитом до приватного нотаріуса Голованівського нотаріального округу Кіровоградської області Науменка Ф.С. про надання посвідченого ним 08 чересня 2016 року за реєстровим №478 заповіту від імені ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер в спадковому реєстрі 59469487 (Т.1 а.с.89).

07 лютого 2022 року за вихідним номером 43/01-16 приватний нотаріус Голованівського нотаріального округу Кіровоградської області Науменко Ф.С. повідомив, що ним 08 вересня 2016 року за реєстровим №478 посвідчувався заповіт від імені ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та надіслав копію вказаного заповіту приватному нотаріусу Голованівського нотаріального округу Кіровоградської області Ткачовій Ю.О. (Т.1 а.с.90-91).

Згідно з копією листа приватного нотаріуса Голованівського районного нотаріального округу Ткачової Ю.О. від 05 березня 2025 року за №52/02-14, ОСОБА_1 на її усне звернення щодо прийняття та оформлення спадщини за заповітом, яка залишилась після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , запропоновано звернутися до суду для визначення додаткового строку на прийняття спадщини у зв`язку з пропущенням строку для прийняття спадщини (Т.1 а.с.92).

На виконання ухвали Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 24 квітня 2025 року приватний нотаріус Голованівського районного нотаріального округу Ткачова Ю.С. за вихідним номером №99/01-16 від 25 квітня 2025 року повідомила, що відомості та документи щодо встановлення наявності заповіту ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходяться в матеріалах спадкової справи № 4/2022, заведеної після смерті ОСОБА_3 копія якої була надана суду. Також повідомила, що направити ОСОБА_1 повідомлення про відкриття спадщини не було можливості, оскільки в матеріалах спадкової справи була відсутня інформація про її адресу або місце роботи (Т.1 а.с.170 ).

Отже, судом встановлено, що спадщина після смерті ОСОБА_3 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , а строк для прийняття спадщини після смерті останньої закінчився 09 березня 2022 року.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, позивач та її представник в судовому засіданні посилалися на те, що строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 пропущено з поважних причин, оскільки позивач не була обізнана про існування заповіту, не знала про смерть спадкодавця, не була спадкоємцем жодної з черг спадкування за законом. Про смерть ОСОБА_3 та про наявність заповіту складеного на її користь, їй стало відомо після спливу шестимічного строку, встановленого для подання заяви про прийняття спадщини, у кінці лютого 2025 року - на початку березня 2025 року від доньки спадкодавця. Нотаріус також не повідомила позивача про вказаний заповіт.

Поряд з цим судом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 проживали в різних населених пунктах, про що не заперечувалося стороною відповідача.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 63 Закону України від 02 вересня 1993 року №3425-ХІІ «Про нотаріат», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі.

Відповідно до підпункту 2.2 пункту 2 та підпункту 3.2 пункту 3 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року N 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за N 282/20595 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, під час заведення спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. Для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття.

Вказані норми законодавства направлені на недопущення порушення прав спадкоємців, які закликаються до спадкування за заповітом або за законом та покладають на нотаріуса додаткові обов`язки щодо їх повідомлення про відкриття спадщини і роз`яснення їхніх прав.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.12.2021 року у справі №703/4978/19 (провадження №61-13783св21).

Отже, після заведення спадкової справи нотаріус повинен перевіряти наявність заповіту, вчиняти дії щодо сповіщення спадкоємців, місце проживання або роботи яких їй є відомим, а також право зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. До того ж, з метою дотримання строку для прийняття спадщини нотаріус повинен роз`яснити спадкоємцям, які звернулися з приводу такої спадщини, право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття.

Як вбачається із досліджених матеріалів спадкової справи №4/2022, заведеної приватним нотаріусом Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Ткачовою Ю.О. після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , нотаріус дослідила дані Спадкового реєстру та виявила наявність зареєстрованого у ньому заповіту ОСОБА_3 від 08 вересня 2016 року (а.с.71). Зі змісту заповіту складеного ОСОБА_3 нотаріусу 07 лютого 2022 року стало відомо про те, що він складений на користь ОСОБА_1 , позивача у справі (Т.1 а.с.90-91). Проте нотаріус не вчинила дії для повідомлення про відкриття спадщини чи виклику спадкоємця за заповітом ОСОБА_1 , у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі.

Відповідно до ч. 2 ст. 46-1 Закону України «Про нотаріат» нотаріус під час вчинення нотаріальних дій використовує відомості Єдиного державного демографічного реєстру.

Однак, дані про те, що нотаріус намагалася дізнатися адресу місця проживання спадкоємця за заповітом ОСОБА_1 з використанням даних Єдиного державного демографічного реєстру відсутні, хоча нотаріус мала таку можливість і за таких обставин зобов`язана була це зробити.

З матеріалів справи вбачається, що нотаріус не повідомила спадкоємця за заповітом ОСОБА_1 про відкриття спадщини, наявність на її ім`я заповіту, та відповідно наявність у неї спадкових прав, тому суд приймає пояснення позивача як достовірні про те, що про наявність заповіту на її користь вона дізналася від ОСОБА_5 , дочки спадкодавця, у кінці лютого 2025 року - на початку березня 2025 року, але вже після спливу строку на прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , тобто після ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1233 ЦК України юридична природа заповіту грунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Згідно зі ст. 1255 ЦК України, нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту.

Судом встановлено, що з часу складення заповіту, а саме з 08 вересня 2016 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто протягом п`яти років, ОСОБА_3 , складений нею особисто заповіт на ОСОБА_1 не скасовувала, нових заповітів не складала, будь-яких змін до заповіту не вносила, а тому вказане свідчить про те, що складаючи заповіт, спадкодавець ОСОБА_3 виразила свою волю на набуття спадкоємцем ОСОБА_1 права на визначене в заповіті майно, а саме на земельну ділянку площею 4,938 га, що розташована на території Вільшанської селищної ради Вільшанського району Кіровоградської області.

Більш того, станом на час розгляду справи в суді заповіт не визнавався недійсним, є чинним, а тому, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача, оскільки свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Заповіт, як остання воля особи, стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

Правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі N 6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно.

Водночас прийняття спадщини є правом, а не обов`язком спадкоємця, який, відмовляючись від прийняття спадщини, не порушує свободи заповіту, а діє у власних інтересах.

Відмова від прийняття спадщини може бути виражена як у формі подання заяви про відмову від прийняття спадщини, так і шляхом невчинення спадкоємцем дій, потрібних для прийняття спадщини.

Натомість, за загальним правилом, прийняття спадщини потребує активних дій спадкоємця.

Враховуючи зазначене, дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством.

Про свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини у випадку доведеності факту необізнаності спадкоємця про існування заповіту вказано також у постановах Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі №405/7058/19, від 25 березня 2020 року у справі №642/2539/18-ц, від 26 червня 2019 року у справі №565/1145/17, від 28 жовтня 2019 року у справі №761/42165/17, від 06 червня 2018 року у справі №315/765/14-ц, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23, провадження №14150цс24, дійшла переконання про наявність підстав для відступу від загального правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 06 вересня 2017 року у справі №6-496цс 17 та виснувала наступну правову позицію: «Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Проте це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини. Тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини тільки для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі їх обізнаності про відсутність спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом».

У судовому засіданні не встановлено факту повідомлення нотаріусом Димової І.В. про наявність заповіту, складеного на її ім`я. Тож за наведених обставин невчинення нотаріусом певних дій стосовно позивача створило перешкоди позивачу у прийнятті спадщини та унеможливлювало подання нею заяви про прийняття спадщини у строк, визначений статтею 1270 ЦК України.

З огляду на викладене суд вважає, що у позивача були об`єктивні перешкоди для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки позивач не знала про існування заповіту, складеного на її користь, не знала про смерть ОСОБА_3 , не була спадкоємцем жодної з черг спадкування за законом, не мала права на спадщину за законом, зі спадкодавцем проживали в різних населених пунктах, а тому з урахуванням встановлених вище обставин не мала змоги вчасно звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 з поважних причин.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З метою всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, після підготовчого засідання судом були задоволені клопотання представника позивача про виклик свідка ОСОБА_6 та долучено до матеріалів справи копію свідоцтва про народження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (Т.2 а.с.62), витяг з акту огляду МСЕК №082271 серії 2-18 ВБ про встановлення ОСОБА_7 другої групи інвалідності з дитинства (Т.2 а.с. 69 -70), копію рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 30 червня 2016 року по справі №384/276/16-ц та від 07 жовтня 2021 року по справі №384/275/21.

Згідно з рішенням Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 30 червня 2016 року, визнано недієздатним ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , встановлено над ним опіку та призначено опікуном його матір, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (Т.2 а.с.65-67).

Відповідно до рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 07 жовтня 2021 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено. Розірвано шлюб поміж ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , зареєстрованний 05.09.1987 у Добрівській сілській раді Вільшанського району Кіровоградської області. У рішенні зазначено, зокрема, що 02.09.2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Позовні вимоги мотивовані тим, що сімейне життя з відповідачем не склалося, оскільки у сторін різні характери та різні погляди на життя, на ґрунті чого виникали постійні сварки. Неодноразові спроби примиритися результатів не дали. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинено, більше двох років разом не проживають. Шлюб між сторонами носить формальний характер. Позивач вважає, що подальше спільне життя з відповідачем і збереження шлюбу неможливе, і є таким, що суперечить його інтересам та інтересам відповідача. а примирення з відповідачем позивач не згоден, оскільки між сторонами склалися стійкі неприязні стосунки, які унеможливлюють подальше спільне проживання, а неодноразові спроби до примирення позитивних результатів не дали. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , який є інвалідом першої групи з народження, проживає разом з відповідачем, яка є його опікуном. Однак бачитися із сином відповідач позивачу можливості не надає. (Т.2 а.с.63-64).

З огляду на викладене, у суду немає підстав ставити під сумнів покази позивача ОСОБА_1 , допитаної в якості свідка та попередженої про кримінальну відповідальність, про те, що їй не було відомо про складання заповіту на її користь. Її покази про те, що вона є опікуном недієздатного сина ОСОБА_7 , інваліда з дитинства, за яким здійснює постійний догляд, та про неприязні стосунки з колишнім чоловіком ОСОБА_4 , з яким тривалий час не проживає і не спілкується, враховуючи, що він сам здійснював розрахунки за договором емфітевзису, що був укладений у 2016 році між нею та ОСОБА_3 , і займався його оформленням, беззаперечно підтверджуються обставинами, викладеними у рішенні про розірвання шлюбу, та показами свідка ОСОБА_6 .

Щодо доводу представника відповідача стосовно зазначення в позовній заяві про те, що позивач дізналася про наявність заповіту в листопаді 2024 року суд зазначає, що вказана позовна заява, відповідь на відзив та інші заяви були подані через електронний суд та підписані електронним цифровим підписом представником позивача ОСОБА_8 .. ОСОБА_1 особисто позовну заяву не підписувала.

З пояснень представника позивача - адвоката Науменка І.Ф. встановлено, що вказана позовна заява готувалася помічником адвоката. При складанні позовної заяви помічником була допущена технічна помилка: було зазначено, що позивачка дізналася про заповіт в листопаді 2024 року. Це скопіювалося з іншого документу, з попередньої справи, в якій складалася позовна заява, потім ця помилка автоматично була скопійована у відповідь на відзив та додаткові пояснення, оскільки фактично копіювались певні обставини справи з одного документа в інший, що є технічною помилкою.

Для усунення розбіжностей в судовому засіданні були допитані в якості свідків позивач ОСОБА_1 та донька спадкодавця ОСОБА_6 , які були попереджені про кримінальну відповідальність.

Більш того, будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_1 суду пояснила, що саме від ОСОБА_6 в кінці лютого 2025 року - на початку березня 2025 року дізналася про наявність заповіту, складеного на її ім`я та отримала від неї його копію, після чого одразу звернулася до нотаріуса.

Разом з цим, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що у кінці лютого 2025 року знайшла у себе вдома заповіт, складений на ім`я ОСОБА_1 , повідомила її про смерть матері та наявність заповіту, який їй передала.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що спадкоємцю ОСОБА_1 було відомо про існування на її ім`я заповіту та про відкриття спадщини, сторона відповідача суду не надала.

Інших клопотань щодо витребування доказів чи виклику свідків учасники справи не заявляли.

На думку суду ті обставини, що земельна ділянка, на яку 08 вересня 2016 року був складений заповіт, яка перебуває у користуванні ОСОБА_1 на підставі договору емфітевзису від 07 жовтня 2016 року, не свідчать про те, що позивачу ОСОБА_1 , яка постійно проживає в с. Мала Вільшанка Голованівського району Кіровоградської області, було відомо про складання заповіту на її користь та відкриття спадщини.

З огляду на викладене, враховуючи свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права, суд дійшов переконливого висновку про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини та обґрунтованість позовних вимог, які підлягають задоволенню, а тому наявні достатні підстави для визначення ОСОБА_1 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Первомайськ Миколаївської області, тривалістю два місяці, який буде достатнім для подання позивачем заяви про прийняття спадщини.

Судові витрати сплачені позивачем при подачі позовної заяви до суду у розмірі 968 грн. 96 коп., залишити по фактично понесеним.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов адвоката Науменка Івана Федоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - задовольнити.

Визначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженці с. Мала Вільшанка Вільшанського району Кіровоградської області, додатковий строк тривалістю два місяці для подання нею заяви про прийняття спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Первомайськ Миколаївської області.

Перебіг строку починається після набрання рішенням законної сили.

Судові витрати залишити по фактично понесеним.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено 31 липня 2025 року.

Суддя О.О. Сорокіна