Справа № 454/465/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2025 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Фарина Л. Ю. ,

за участю секретаря Кочмар Н.-Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокаль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухомість (витребування безпідставно отриманих активів, грошових коштів),

в с т а н о в и в:

Представник позивача адвокат Юзьків В.М. звернувся до суду з позовом та з урахуванням заяви про зміну предмету позову просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення П-52 будинок АДРЕСА_2 , нежитлове приміщення П-53 будинок АДРЕСА_2 , нежитлове приміщення П-54 будинок АДРЕСА_2 , нежитлове приміщення АДРЕСА_3 за вказаною вище адресою, а також стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

В обгрунтування позову зазначає, що ОСОБА_1 , після виходу із числа засновників ТОВ «Мебель Сервіс», виявила бажання інвестувати кошти у нерухомість та придбати для свого сина ОСОБА_4 квартиру у м.Львів. Оскільки син був неповнолітнім то мати домовилася із сином ОСОБА_5 про те, що право власності буде оформлено на його дружину ОСОБА_6 , яка згодом після досягнення повноліття сина ОСОБА_4 переоформить на нього майно шляхом укладення договору дарування. Враховуючи приязні відносини у родині жодних письмових договорів щодо такої домовленості не укладалося.

Так 24.07.2018р. позивач перерахувала на банківський рахунок ОСОБА_3 кошти в сумі 1 010 000,00грн. Того ж дня ОСОБА_3 уклала Попередній Договір купівлі-продажу із ТОВ «Агенція нерухомості Грінвіль» про придбання квартири у АДРЕСА_4 на суму 1 007 178,00грн., що еквівалентно 38 080 доларів США на той час.

25.01.2019 року позивач знову перерахувала на банківський рахунок ОСОБА_3 кошти в сумі 1 000 300,00грн. після чого остання придбала у ТОВ «Агенція нерухомості Грінвіль» чотири контракти на базовий актив паркомісце. Вартість фінансового інструменту становить 152 601,00грн. та базового активу 97 473,00грн., які відповідач оплатила восьма платіжними дорученнями.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 досягнув повноліття, однак ОСОБА_6 не переоформила вищевказане майно на сина позивачки як попередньо було домовлено. Більше того, у 2022 році ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвали шлюб після чого здійснюють поділ майна подружжя, в тому числі і на майно, яке придбано за кошти позивачки та за попередньою домовленістю купувала ОСОБА_3 .

Таким чином ОСОБА_3 не виконала умови договору комісії - отримавши за дорученням кошти в сумі 2 010 300,00грн., які в подальшому були перераховані на рахунки продавця за договорами та після одержаного майна не передає його ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 є власником вищезгаданих об`єктів нерухомості оскільки такі придбані за її кошти відповідачкою, яка виконувала договір комісії, а тому з метою захисту свого права власності позивач змушена звернутися до суду із даним позовом.

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 адвокат Думич А.М. зазначає, що за спільною домовленістю між сторонами ОСОБА_1 перерахувала кошти на рахунок ОСОБА_3 , яка придбала об`єкти нерухомості у АДРЕСА_4 та чотири паркомісця. Вказане майно повинно було належати його брату ОСОБА_4 , однак в той момент він був неповнолітнім, тому оформлення такого відбулося на ОСОБА_3 .

Зазначає, що квартира фактично належить ОСОБА_8 , ні ОСОБА_2 ні ОСОБА_3 жодних витрат на утримання чи ремонт не понесли. Однак після припинення шлюбних відносин між відповідачами, в родині почалися конфлікти мати звернулася із вимогою до Уляни передати майно фактичному власнику. З наведеного вбачається існування між позивачем та відповідачкою ОСОБА_3 договірних відносин, які випливають із договору комісії з приводу придбання об`єктів нерухомості, а тому вимога про повернення безпідставно набутих коштів в даному випадку є неналежним способом захисту.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 просить суд відмовити у задоволені позовних вимог повністю. Зазначає, що після отримання грошових коштів від позивачки у сторін не виникло жодних податкових зобов`язань ні згідно договору комісії ні згідно доручення, а навпаки вбачаються відносини природи договору дарування, оскільки вимога про повернення коштів не ставилася одразу. Після прийняття коштів вона, згідно договору дарування, не мала обов`язку щодо витрат а тому одразу ж їх інвестувала. Позивачем не доведено існування між сторонами домовленостей на вчинення дій щодо придбання чи перереєстрації права власності на нерухоме майно а твердження позивачки зводиться до того, що вона намагається втрутитися у поділ майна колишнього подружжя, яке на даний час відбувається в судовому порядку. Також просить суд застосувати строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові, оскільки припинення шлюбних стосунків між відповідачами відбулося в грудні 2022р., тому позивач могла заявити вимогу про повернення їй сплачених коштів, однак таким правом не скористалася, що ще раз доводить вплив позивачки з метою нашкодити майновим інтересам відповідачки при поділі майна.

У відповідь на відзив адвокат ОСОБА_9 зазначає, що ОСОБА_1 перерахувала кошти на користь ОСОБА_3 з метою придбання об`єктів нерухомості для сина ОСОБА_4 , тому правовідносини між сторонами мають характер договору комісії. Тому майно, придбане за кошти комітента є його власністю. Різниця між сумою перерахованих коштів позивачкою та сумою за придбання майна відповідачкою становить 2826,00грн., що і є платою за послуги комісіонера.

В судове засідання позивач та її представник не прибули, в попередніх засіданнях позовні вимоги з урахуванням предмету зміни позову підтримали у повному обсязі.

Допитаний в попередньому судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 як свідок суду пояснив, що після смерті батька члени його родини продовжують займатися бізнесом, у їхньому володінні є чимала кількість нерухомості, яка в силу різних обставин записана на всіх родичів в тому числі і на ОСОБА_3 оскільки ні він, ні його мати не мали часу займатись оформленням нерухомості на себе, просили про це його колишню дружину- ОСОБА_6 , так як у неї було більше часу займатися оформленням документів, їздити до нотаріуса. З метою економії часу та коштів декотру нерухомість в т.ч. і спірне майно, що було придбане за кошти матері оформляли на відповідачку. Після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_6 почався поділ майна подружжя, тому мати висунула вимогу про повернення квартири та чотири паркомісця у АДРЕСА_4 , оскільки такі купувалися за її кошти.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не прибула, її представник адвокат Романів С.І. позовні вимоги не визнав, просив в позові відмовити з підстав ненадання доказів, які підтверджують факт укладання між сторонами договору комісії.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні вказав, що продовжує родинний бізнес. Його мати періодично здійснює інвестування коштів, купуючи нерухомість, так як вона була зайнята бізнесом не маючи часу займатись оформленням нерухомості на себе в т.ч. спірного майна, просила про це свою колишню невістку, яка була менш зайнята. Тому спірне майно було оформлене на відповідачку.

Заслухавши пояснення учасників процесу, та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Як встановлено судом та не оспорюється ніким із її учасників той факт, що ОСОБА_3 є власником квартири у АДРЕСА_5 .

Також на праві власності за ОСОБА_3 зареєстровано приміщення П-52, П-53, П-54 та П-55 у будинку АДРЕСА_2 .

Вказане майно ОСОБА_3 придбала у ТзОВ «Агенція нерухомості Грінвіль» згідно попереднього договору №48/М3 від 24.07.2018р. та уклавши договори купівлі-продажу №П-2/52 від 25.01.2019р., №П-2/53 від 25.01.2019р., №П-2/55 від 25.01.2019р. та №П-2/54 від 25.01.2019р. (форвардний контракт) за які були перераховані кошти згідно платіжних інструкцій, копії яких надані до матеріалів справи.

09.01.2024 року ОСОБА_1 звернулася із письмовою вимогою до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про повернення коштів, які нею були перераховані на банківський рахунок ОСОБА_3 двома платежами 24.07.2018р. та 25.01.2019р. в розмірі 1 010 000,00грн. та 1 000 300,00грн. які за домовленістю сторін мали інвестувати в майбутні об`єкти нерухомості (квартира у АДРЕСА_5 та чотири паркомісця у будинку АДРЕСА_2 ) та після досягнення сином позивачки ОСОБА_4 повноліття подарувати їх останньому.

Не погоджуючись із вказаною вимогою ОСОБА_3 направила ОСОБА_1 відповідь у якій не заперечує факт отримання нею грошових коштів в сумі 1 010 000,00грн. та 1 000 300,00грн. однак зазначає, що призначення платежу не було вказано, як і не було попередньої домовленості щодо розпорядження даними грошима, будь-яких правовідносин зобов`язального характеру між ними не існувало. Зазначає, що після народження доньки у 2016 році вона була позбавлена можливості працювати та одержувати дохід, тому після надходження дитини, отримані кошти на свій рахунок одразу ж інвестувала їх у нерухомість, яка в подальшому приноситиме дохід. Після припинення шлюбних відносин між нею та ОСОБА_2 виникли суперечки щодо поділу майна, тому вимога про повернення безпідставно набутих коштів, визнання права власності є безпідставною.

Отже звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач спочатку просила стягнути із відповідачів безпідставно отримані грошові кошти, а вподальшому із врахуванням зміни предмету позову просила визнати за нею право власності на майно, яке відповідач придбала за договором комісії.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина друга статті 207 ЦК України).

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено в гл. 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури належать зміст і форма договору, спосіб, місце укладення.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою-третьою та п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

ОСОБА_11 звернувшись до суду з цим позовом, посилається на те, що сторони домовилися про купівлю нерухомості за кошти позивачки, які за дорученням здійснювала ОСОБА_3 та в подальшому мала подарувати ОСОБА_10 , однак на даний час цього не виконала, а тому умови договору комісії були порушені.

Відповідач ОСОБА_3 заперечує проти існування будь-яких договірних зобов`язань між сторонами, жодного договору вона не підписувала і не виконувала доручення, тому отримавши грошові кошти, як дарунок, витратила на власний розсуд.

Згідно зі статтею 1011 ЦК України (тут і далі в редакції, чинній на час укладення спірних договорів) за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Відповідно до статті 1012 ЦК України договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії. Комітент може бути зобов`язаний утримуватися від укладення договору комісії з іншими особами. Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов`язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну.

У постанові Верховного Суду 10 червня 2021 року в справі № 910/7223/18 міститься висновок про те, «що договір комісії відноситься до числа договорів про надання нематеріальних посередницьких послуг, головним чином при здійсненні торгових операцій. Сутність договору комісії полягає в тому, що одна сторона (комітент) уповноважує іншу сторону (комісіонера) вчинити один або кілька правочинів від імені останнього і за власний (комітента) рахунок. Отже законом чітко визначено таку особливість договорів комісії, як зобов`язання комісіонера вчинити правочин за рахунок саме комітента».

Згідно зі статтею 1014 ЦК України комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться. Якщо комісіонер вчинив правочин на умовах більш вигідних, ніж ті, що були визначені комітентом, додатково одержана вигода належить комітентові.

За змістом статті 1022 ЦК після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії (частина 1). Комітент, який має заперечення щодо звіту комісіонера, повинен повідомити його про це протягом тридцяти днів від дня отримання звіту. Якщо такі заперечення не надійдуть, звіт вважається прийнятим (частина 2).

Прийняття комітентом виконання за договором комісії визначено у статті 1023 ЦК, за положеннями якої комітент зобов`язаний, зокрема, прийняти від комісіонера все належно виконане за договором комісії.

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною першою статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до частини першої статті 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним, зокрема у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Відповідно до частини першої статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Таким чином, твердження ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 , яка діяла на підставі укладеного з нею договору комісії, правомірно вчинила дії уклавши договір купівлі-продажу на квартиру у АДРЕСА_5 та чотири паркомісця у будинку АДРЕСА_2 з дотриманням норм цивільного законодавства, однак не виконала домовленості щодо розпорядження цим майном на користь сина позивачки, не знайшло свого підтвердження у матеріалах справи оскільки підтверджених доказів не надано.

В даному випадку вбачається неправильне сприйняття сторонами фактичних обставин, що вплинуло на волевиявлення під час розпоряджання грошовими коштами, а посилання на факт укладення договору комісії як правочину на набуття права власності не породжує правових наслідків у вигляді переходу права власності від відповідачки до позивачки.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (ст. 388 ч. 1 п. 3 ЦК України).

Згідно ст. 216 ч. 1 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Також позивач не довела суду належними доказами позовні вимоги про визнання за нею права власності на квартиру у АДРЕСА_5 та чотири паркомісця у будинку АДРЕСА_2 , адже спірне майно було передане нею та оформлено на відповідачку ОСОБА_12 добровільно, свідомо, з її волі без примусу та не шляхом введення її в оману.

Неправильний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин ВП ВС від 29.09.29 номер 910/12525/20.

У постанові ВП ВС від 14.11.18 номер 183/1617/16 зроблено висновок, що метою віндикційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого той був незаконно позбавлений- введення полягає у внесені запису про державну реєстрацію, за умови що позивач у віндикційному позові був власником витребовуваного майна яке витребовує.

ВП ВС у постанові від 21.11.18 номер 643/31/15 зазначила, що витребування майна від добросовісного набувача як спосіб захисту права власності як реституція способу захисту цивільного права застосовується лише у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемний чи який визнано недійсним.

Отже віндикційний позов подається до особи коли майно придбано за договором в особи яка не мала права його відчужувати.

Віндикційний позов підлягає до задоволення коли майно вибуло від особи поза її волею, коли таке майно не перебувало у володінні особи такий позов не підлягає задоволенню, висновки ВС від 26.01.22 номер 756/11551/19, від 12.06.2023 номер 752/14027/18.

Окремої уваги заслуговує постанова ВС від 21.11.2018 номер 454/908/16, де вказано, що зі змістом ст. 387 ЦК та частини третьої ст. 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Суд також звертає увагу, що процесуальним законом вимагається та забезпечується належна поведінка сторони в цивільному судочинстві, що також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду. Адже, правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - ухваленню законного та обґрунтованого рішення, а також створенню особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав і так само прав та інтересів інших осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 січня 2023 року зауважила, що ініціювавши судовий розгляд справи, позивач насамперед повинен активно використовувати визначені законом процесуальні права, здійснювати їх з метою, з якою такі права надано. Реалізація особою процесуальних прав невіддільна від виконання нею процесуального обов`язку щодо сприяння встановленню в судовому процесі дійсних обставин у справі з метою отримання правосудного судового рішення.

Варто також зауважити, що вимога позивачки про визнання за нею права власності на вищезгадане майно, яке куплено на її особисті кошти, належним чином не підтверджена а у цьому разі вбачається презумпція права спільної сумісної власності подружжя на це майно, оскільки в родині ОСОБА_13 купувалася чимала кількість рухомого та нерухомого майна та з метою уникнення подвійного оподаткування право власності було розподілено також на всіх членів родини, в тому числі і на відповідачку. Отже після припинення шлюбних відносин між відповідачами у родині почалися чвари щодо розподілення майна та ініційовано судові процеси.

З урахуванням вказаних вище норм законодавства та наданих сторонами доказів, суд вважає, що позивач не довів суду належними доказами заявлені позовні вимоги, а тому необхідно відмовити у задоволенні позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені судові витрати залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно (витребування безпідставно отриманих активів, грошових коштів)- відмовити.

Рішення може бути оскаржене учасниками розгляду шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги в апеляційному порядку безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

У разі, якщо рішення не було вручено в день його проголошення, пропущений строк може бути поновлено, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення виготовлено 04.08.2025 року.

Відомості, які зазначаються в рішенні суду відповідно до п.4) ч.5 ст.265 ЦПК України та не проголошуються, відповідно до ч.2 ст.268 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_6 .

Відповідач 1: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_6 .

Відповідач 2: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 місце проживання: АДРЕСА_7 .

Головуючий: Л. Ю. Фарина