Провадження № 2/369/4965/25
РІШЕННЯ

Іменем України

30.07.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі: головуючого судді Янченка А.В. при секретарі судового засідання Безкоровайній М.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 369/20975/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Денка лоджістікс про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

18 грудня 2024 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» направила до Києво-Святошинського районного суду Київської області позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю «Денка Лоджістікс» з вимогами: Стягнути з ТОВ «Денка Лоджістікс» (Київська область, Бучанський район, с. Чайки, вул. Антонова 1а, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 116 585, 14 грн (сто шістнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят п`ять грн.

20 грудня 2024 року Києво-Святошинським районним судом Київської області постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Денка Лоджістікс», про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представники сторін 07.04.2025 року подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, представник позивача підтримав задоволення позовних вимог, представник відповідача заперечив проти їх задоволення.

У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до частини 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Як зазначено у позові 13 січня 2022 року відповідачем було видано наказ №00001-22з-к/тр про звільнення позивача з посади фахівця з обробки замовлень відділу комплектування товару департаменту складської логістики 16 січня 2022 року у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників, п .1 ст. 40 КЗПП України.

Постановою Київського апеляційного суду у справі №369/2217/22 від 29.11.2023 року скасовано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2023 року та прийнято нову постанову.

Визнано наказ №00001-22з-к/тр від 13 січня 2023 року про звільнення ОСОБА_1 з посади фахівця з обробки замовлень відділу комплектування товару департаменту складської логістики незаконним та поновлено її на посаді з 17 січня 2022 року.

Стягнуто з ТОВ «Денка Лоджістікс» (Київська область, Бучанський район, с. Чайки, вул. Антонова 1а, ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 січня 2022 року по 05 червня 2023 року в розмірі 316445,38 грн без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Наказом №591-к/тр від 30.11.2023 року ОСОБА_1 було поновлено на посаді фахівець з обробки замовлень відділу комплектування товару з 17.01.2022 року з посадовим окладом 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн 00 коп.

Наказом №617-к/тр від 18.12.2023 року ОСОБА_1 було звільнено з посади фахівець з обробки замовлень відділу комплектування товару 18 грудня 2023 року за власним бажанням.

Крім того, 18 грудня 2023 року видано наказ №0057-ДЛ-01-01/2023 про виплату на підставі Постанови суду середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 , згідно пункту 1 якого: «..нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 316 445 гривень 38 копійок.» Виплата зазначеної суми відбулась в цей же день.

22 грудня 2023 року ОСОБА_1 забрала у відповідача копії наказів про звільнення та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також довідку про доходи за період роботи у Боржника.

Як зазначено у заяві, на думку Позивача, Відповідач виконав Постанову Київського апеляційного суду від 29.11.2023 року на свій розсуд, а саме виплатив середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 316445,38 грн без урахування податків та інших обов`язкових платежів, тобто з 17.01.2022 року по 29.11.2023 року, хоча в постанові Київського апеляційного суду було зазначено «стягнути з ТОВ «Денка Лоджістікс» (Київська область, Бучанський район, с. Чайки, вул. Антонова 1а, ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 січня 2022 року по 05 червня 2023 року в розмірі 316 445,38 грн без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

Не погоджуючись з таким розрахунком представником Позивача 27.12.2023 року було направлено заяву на адресу боржника (Відповідача) щодо перерахунку середнього заробітку відповідно до Постанови Київського апеляційного суду від 29.11.2023 року та самостійного нарахування та виплати середнього заробітку заявнику за час вимушеного прогулу за період з 06 червня 2023 року по 29 листопада 2023 року у розмірі 111 325 грн 66 коп.

Боржник відмовив заявнику у задоволенні його заяви. Позивач, не погоджуючись з такою позицією Відповідача, звернувся з касаційною скаргою на рішення апеляційного суду від 29.11.2023 року, яка 19.06.2024 року була задоволена частково, стягнуто з ТОВ «Денка Лоджістікс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 січня 2022 року по 29 листопада 2023 року в розмірі 427 771,04 грн без урахування податків та інших обов`язкових платежів (різниця між сумами, зазначеним у Постанові Київського апеляційного суду та Постанові Касаційного суду становить 111 325 грн 66 копійок, про що і зазначав у своїй заяві представник Заявника).

30 червня 2024 року Відповідач видав наказ №0028-ДЛ-01-01/2024 про виплату на підставі Постанови Верховного суду середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 , виплата була зарахована на розрахунковий рахунок заявника 09 липня 2024 року.

Представник позивача вважає, що оскільки Київський апеляційний суд визнав наказ про звільнення Заявника незаконним і постановив поновити заявника на роботі, при звільненні Заявника Боржник (Відповідач) був зобов`язаний у день звільнення ОСОБА_1 за власним бажання, 18.12.23 р., виплатити Заявнику, зокрема, 316 445, 38 грн. за час вимушеного прогулу за період з 17.01.2022 року по 05.06.2023 року, відповідно до постанови Київського апеляційного суду (що Відповідач і зробив), а також самостійно розрахувати та виплатити Заявнику середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06.06.2023 року по 29.11.2023 року із розрахунку середньоденної заробітної плати 876 грн 58 коп., що визначено Київським апеляційним судом.

Позивач стверджує, що оскільки остаточний розрахунок Відповідач зобов`язаний був здійснити 18 грудня 2023 року, число робочих днів, з урахуванням обмеження заявника 6-місячним строком, за період з 19.12.2023 року по 18.06.2024 року становить 133 робочих дні. Відтак, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 876 грн 58 коп Х 133 робочих дні = 116 585 грн 14 копійок.

Представник позивача під час звернення з позовом подав заяву про поновлення пропущеного процесуального строку на подання позовної заяви, з огляду на те, що вважає, що під час звернення з позовом було порушено тримісячний строк звернення до суду з позовом, встановлений відповідно до абзацу першого ст. 233 КЗпП України та як поважність підстави вказує тривалий розгляд справи за заявою позивача про видачу судового наказу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (справа №369/14737/24). Заява про видачу наказу була подана до суду представником позивача ОСОБА_3 04.09.2024 року та міститься в матеріалах даної справи.

06 січня 2024 року через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, у відповідності до якого Відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Денка Лоджістікс» не погоджується з позовними вимогами, доводами та аргументами викладеними у позовній заяві у повному обсязі, з огляду на те, що Позивачу на момент звільнення були повністю виплачені суми, які були нараховані та пред`явлені їй під час звільнення 18.12.2023 р. за п.1. ст.38 КЗпП України за 4 робочі дні та 46 днів невикористаної відпустки, жодних заперечень з приводу нарахованих та невиплачених сум, що підлягали до виплати під час звільнення з боку ОСОБА_1 , на момент виплати пред`явлено не було.

На думку представника Відповідача, всі спірні питання, які виникли у Позивача після її звільнення 18.12.2023 р. та ж предметом спору по даній справі, стосувалися лише розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, внаслідок її звільнення 16.01.2022 року, що не впливало на виплати під час її звільнення за власним бажанням 18 грудня 2023 року.

Відповідач зазначає, що Позивач не мала спірних питань з приводу розміру нарахованих та сплачених їй виплат під час звільнення 18.12.2023 р., з моменту, як дізналася про порушення своїх прав та мала змогу звернутися до суду з вимогами про стягнення коштів, якщо такі кошти були не повністю їй перераховані під час її звільнення за ст. 38 КЗпП України. Тобто спір чи претензій про виплати під час звільнення, у відповідності до ч.2 ст. 116 КЗпП України були відсутні на момент звільнення. Відповідач здійснив виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 316 445,38 грн на підставі Постанови Київського апеляційного суду у справі № 369/2217/22 від 29.11.2023 року, а потім здійснив додаткові виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 111 325 грн 66 копійок на підставі Постанови Верховного суду у справі № 369/2217/22 від 19.06.2024 року, що вказує лише на то факт, що виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не входили до обсягу коштів, які підлягали виплаті саме під час звільнення за власним бажанням 18.12.2023 р..

Відповідач вважає неправомірним зауваження представника Позивача в частині того, що Відповідач виконав Постанову Київського апеляційного суду у справі № 369/2217/22 на власний розсуд з огляду на те, що виплати за час вимушеного прогулу відбувалися у порядку встановленому ч.2 ст. 235 КЗпП України на підставі рішення органу, що вирішив трудовий спір.

За правилами ч. 2 ст.235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, в даному випадку це був Київський апеляційний суд, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, суд, як орган уповноважений виносити рішення про виплату встановив саме 316 445,38 грн. до плати, що і було виконано з боку Відповідача.

На думку представника Відповідача, той факт, що в подальшому Позивачка оспорювала цей розмір у Верховному суді України, не доводить того, що вона не мала змоги звернутися у межах строку визначеного ст. 233 КЗПП України для вирішення трудового спору, у разі невиплати з вини роботодавця належних сум при її звільненні 18.12.2023 р., якщо б такі суми були їй нараховані, але не виплачені. Але такого звернення до суду проведено не було, що дає підстави вважати про надуманість та безпідставність вимог позовної заяви від 18.12.2024 р..

07 квітня 2025 року на адресу суду була направлена заява про застосування строку позовної давності по відношенню до позовної заяви. На думку представника Відповідача Позивачем були порушені строки встановлені ст.233 КЗпП України для звернення до суду за захистом своїх прав у відповідності до ст.117 КЗпП України.

Кодекс законів про працю України встановлює спеціальну позовну давність для спорів в межах трудових відносин. Згідно з статтею 233 КЗпП України визначає, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Аргументуючи свою позицію в частині застосування строку позовної давності представник Відповідача доводить факт того, що станом на 18.12.2023 р. Позивачу та її представнику було відомо про суми, які були нараховані та виплачені (копії документів з відмітками про дату та підпис ОСОБА_2 на таких документах є в матеріалах справи) та про існування права звернення до суду з позовними вимогами про стягнення, невиплаченої суми при звільненні та стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку під час звільнення, але з такими вимогами не зверталися. Таким чином, відлік позовної давності визначається саме від дати звільнення ОСОБА_1 18 грудня 2023 року, який є і днем остаточного розрахунку відповідно до статті 116 КЗпП України. При цьому, адвокат Богатинська Н.О. зауважує, що суми виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які проводилися на підставі Постанови Верховного суду у справі № 369/2217/22 не мали жодного відношення до виплат, які підлягали сплаті під час звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Представник Позивача у своєму позові заявив, що йому було відомо про існування спірних взаємовідносин з ТОВ "Денка Лоджістікс" в частині виплат, згідно ст. 117 КЗпП України та спеціального строку позовної давності, який застосовується до таких правовідносин, але незважаючи на це, сторона Позивача шляхом звернення до суду в наказному проваджені, вирішила у безспірному порядку стягнути заявлені суми на підставі судового наказу. На думку Відповідача, покликатися на такі обставини, як поважні для поновлення строку позовної давності не має підстав.

Тому вважає, що строк позовної давності щодо права на звернення з позовом у відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України почав свій перебіг з 19 грудня 2023 року такий строк не переривався та закінчився 19 березня 2024 року.

Як зазначалося вище і не заперечується Позивачем та її представником, останнім було відомо про суми виплачені під час звільнення ОСОБА_1 , 18.12.2023 року. Спору з приводу невиплачених з вини роботодавця сум, що належали працівнику під час звільнення не було, відповідно строк звернення до суду з вимогами про стягнення таких сум та похідних від них, вимог про виплату середнього заробітку за весь час затримки неіснуючого боргу, починався з 18.12.2023 року (з дня звільнення та проведення розрахунку) а завершувався 18.03.2024 року, з урахуванням того, що відповідна позовна заява подана рівно через рік з дня звільнення, спеціальний строк на звернення до суду сплинув та є пропущеним з боку ОСОБА_1 , Позовна давність надавала працівникові чітко визначений, але цілком достатній строк для захисту свого права. Цей строк покликаний сприяти усуненню невизначеності у відносинах учасників цивільно-правового обороту, оскільки за відсутності позовної давності зацікавлена особа могла б скільки завгодно утримувати роботодавця під загрозою застосування заходів державно-примусового впливу, не вдаючись при цьому до реалізації свого інтересу. Встановлення строку позовної давності не тільки спонукає особу, яка вважає, що її права чи охоронювані інтереси порушені, до звернення до суду, а й служить інтересам іншої сторони, встановлюючи часові межі такого звернення, сприяє стабільності правопорядку в цілому.

У відповідності до ч.4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив строку позовної давності є підставою для відмови в позові.

Як зазначає Відповідач, Представнику Позивача, адвокату Гуку А.В. на момент звернення із заявою до суду про видачу наказу було відомо, що Відповідач не визнає вимоги про стягнення з нього середнього заробітку за затримку розрахунку під час звільнення 18.12.2023 р., що очевидно, переходить у площину спору. Це підтверджується і відповіддю Відповідача на вимогу від 24.07.2024 р. У згаданій відповіді, Відповідач, також з посиланням на норми ст. 233 КЗпП України, повідомляв Позивача про сплив строку на звернення до суду з такими вимогами, проте, Представник позивача, навмисно намагаючись спотворити реальні обставини не надав до суду, під час звернення із заявою про видачу судового наказу, листування (вимогу та відповідь на вимогу) з Відповідачем для того, щоб створити уяву про безспірність таких вимог.

Отже, на думку Відповідача, Позивачка та її представник були обізнані про вищезазначені обставини та наявність спору, що не завадило, в порушення закону звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу, а в подальшому зазначати таку обставину, як підставу для поновлення строку на звернення до суду з позовними вимогами 18.12.2024 року.

У заяві про видачу судового наказу представник позивача зазначає « Відповідно до абзацу першого ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Оскільки остаточний розрахунок із Заявником відбувся 19 липня 2024 року (виплата відпускних), заява подається із дотриманням процесуальних строків.»

Таким чином, Позивач усвідомлював, що подаючи заяву про видачу судового наказу він не зупиняє строк позовної давності, а обрав саме такий спосіб захисту і тим самим свідомо позбавив себе в межах 3-х місячного строку звернутися до суду з позовною заявою, з огляду на те, що початком строку відліку позовної давності 19.07.2024 року, на чому наполягає представник позивача, то строк для звернення за захистом сплинув 19.10.2024 року.

Посилаючись на ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, Відповідач просить застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити в зв`язку з цим у задоволенні позовних вимог.

Крім того, у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив представник Позивача посилається також на відсутність предмету спору та недостатність обґрунтування позовних вимог.

Так, на думку представника Відповідача у позовній заяві не зазначено, які саме виплати не були проведені з боку Відповідача під час звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням 18.12.23 р., розмір таких виплат та підстава для їх проведення, виходячи з того, що вимоги про виплату середнього заробітку за затримку фактичного розрахунку є похідним від факту наявності невиплачених сум, а тому вважає, що у позовній заяві відсутній предмет спору, що дає підстави для закриття провадження, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

На момент звільнення ОСОБА_1 18.12.2023 року не було нарахованої та невиплаченої заборгованості по заробітній платі, всі належні суми у зв`язку із звільнення за власним бажанням ОСОБА_2 були нараховані і сплачені вчасно.

З наказом про звільнення із посади від 18.12.2025 р., у відповідності до п.1. ст.38 КЗпП України, позивач була ознайомлена, про що свідчить її підпис про ознайомлення на зазначеному наказі. Розрахунок грошового забезпечення при звільненні позивачці здійснено в повному обсязі у сумі 23 522,63 коп.

На підставі наведеного, представник відповідача вважає, що трудові відносини з Позивачем були припиненні, а розрахунки проведені відповідно до вимог чинного законодавства України.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з статтею 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки (частина перша статті 24 Закону України «Про відпустки», частини перша, друга статті 83 КЗпП України).

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум. що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази спору про стягнення нарахованих, але не сплачених виплат під час звільнення .

Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. (ч.8 ст.279 Цивільного процесуального кодексу України)

Стосовно поновлення строків звернення до суду з позовом, позивач та представник позивача висловили свою позиції у позовній заяві та заяві про поновлення строків звернення із позовом, просили врахувати той факт, що строк звернення до суду з позовом рахується з моменту вручення працівнику копії наказу про його звільнення, ознайомлення з наказом та проведенням кінцевого розрахунку.

Суд, вислухавши, надавши оцінку наведеним сторонами доводам та запереченням стосовно підстав та предмету позову, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 5-1 Конституції України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Усі трудові правовідносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, що, зокрема, має відображатись у встановленні вичерпного переліку умов та підстав припинення таких відносин.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень. Порушення строку звернення до суду при визнанні судом зазначених позивачем причин пропуску неповажними є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Разом із тим, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позивач з неповажних причин пропустив строк звернення до суду, суд відмовляє в позові у зв`язку з пропуском строку звернення до суду (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 414/2586/20 (провадження № 61-7185св21)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц зроблено висновок, що вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури (близькі за змістом висновки також висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (пункт 34); від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 60)).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, яка розглядається суд дійшов висновку, що між сторонами існували трудові відносини та після звернення із заявою про звільнення Позивачем в порядку ст.38 КЗпП України, було ініційовано припинення дії трудового договору, в подальшому сторони не досягли домовленості про продовження трудових відносин на умова.

В свою чергу, матеріалами справи підтверджується, що Позивач беззаперечно знала про розмір розрахунку, перебуваючи на робочому місці до дати звільнення 18.12.2023 р., не висловила заперечень щодо підстав припинення трудових відносин та не вживала будь-яких заходів, щодо оспорювання сум розрахунків, які підлягали виплаті під час розрахунку, такі обставини визнанні позивачем та в силу положень ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, не підлягають доказуванню.

Присудження та виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оплата яких на думку представника Позивача є підставою для застосування вимог ст.117 КЗпП України, виникли з огляду на винесення Постанови Верховного суду у справі № 369/2217/22 від 19.06.2024 року та Постанови Київського апеляційного суду у справі № 369/2217/22 від 29.11.2023 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі після її звільнення 16.01.2022 року та власне не були тими сумами, які виплачувалися на підставі Наказу про звільнення від 18.12.2023 р. та розрахунку, що міститься в матеріалах справи.

Вищезазначене підтверджується також змістом заяви про видачу судового наказу представника Позивача, де він зазначає, що на підставі Постанови Київського апеляційного суду у справі №369/2217/22 від 29.11.2023 року скасовано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.06.2023 року та прийнято нове рішення, яким визнано наказ №00001-22з-к/тр від 13 січня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 з посади фахівця з обробки замовлень відділу комплектування товару департаменту складської логістики незаконним та поновлення її на посаді з 17 січня 2022 року.

Цією ж Постановою було вирішено стягнути з ТОВ «Денка Лоджістікс» (Київська область, Бучанський район, с. Чайки,вул. Антонова 1а, ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 січня 2022 року по 05 червня 2023 року в розмірі 316445,38 грн без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

Так, на виконання рішення суду апеляційної інстанції, ТОВ «Денка Лоджістікс» видало Наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі з 30.11.23 року та повідомили її про виконання рішення суду. Проте, ОСОБА_2 , вийшла на роботу 01.12.2023 р., а 04.12.2023 р., написала дві заяви: одну про надання їй відпустки без збереження заробітної плати строком на два тижні та другу заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, після виходу її з відпустки, 18 грудня 2023 р. вимоги в частині проведення розрахунку були задоволенні 18.12.20023 року. Розрахунок під час звільнення розмірі заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку з урахуванням розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у відповідності до Постанови апеляційної інстанції були проведені 18.12.2023 року., що підтверджується доказами та не заперечується з боку Позивача.

Отже, відповідне рішення було виконане з боку ТОВ «Денка Лоджістікс» у повному обсязі, у відповідності до ст.235 КЗпП України, при цьому ОСОБА_2 на момент звільнення прийняла виконання рішення та розрахунок під час звільнення без заперечень чи претензій.

Про розмір та порядок розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу , а також про належні їй до виплати суми під час звільнення, Позивач була ознайомлена, у відповідності до проставленого нею підпису на Наказі № 0057-ДЛ-01-01/23 від 18.12.23 р. та під розрахунками компенсації за відпустку та заробітної плати.

Касаційна скарга від 05.01.24 представника Позивача, ОСОБА_1 по справі № 369/2217/22, ОСОБА_3 , щодо оскарження Постанови Київського апеляційного суду від 29.11.23 р. стосувалася не виплат, які належали ОСОБА_2 під час звільнення 18.12.2023 р., а встановленню неправомірності висновків рішення апеляційної інстанції щодо розміру та періоду виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Верховного суду від 19.06.2024 року касаційна скарга ОСОБА_1 була задоволена частково, було скасовано Постанову апеляційного суду від 29.11.2024 р., стягнуто з ТОВ «Денка Лоджістікс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 січня 2022року по 29 листопада 2023 року в розмірі 427 771,04 грн без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

На виконання рішення касаційної інстанції, різниця між сумами, попередньо сплаченої у відповідності Постанови Київського апеляційного суду та призначеною до стягнення згідно Постанови Касаційного суду у розмірі 111 325 грн 66 копійок була перерахована на користь ОСОБА_1 з боку ТОВ «Денка Лоджістікс» 09.07.2024 року.

Враховуючи те, що у відповідності до рішення суду третьої інстанції було фактично збільшено розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, це пропорційним чином вплинуло на розмір компенсації за невикористану відпустку за час вимушеного прогулу, який був попередньо сплачений ОСОБА_4 18.12.2024 р..

Роботодавець провів перерахунок компенсації до розміру, що відповідав вже Постанові Верховного суду від 19.06.2024 року.

Жодних рішень суду з приводу встановлення вини у порушенні вимог ст. 116 КЗпП чи стягнення з ТОВ «Денка Лоджістікс» сум нарахованих та невчасно сплачених під час звільнення на користь ОСОБА_1 під час розгляду цієї справи представлено не було.

У постанові касаційної інстанції відсутнє встановлення факту чи правового висновку, який би вказував на обов`язок Відповідача у проведенні виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, саме під час звільнення Позивачки 18.12.2023 р.

З огляду на це не можуть вважатися достовірними твердженнями представника ОСОБА_1 , зазначені у позові: «Боржник же виконав рішення суду на власний розсуд, а саме виплатив середній заробіток у сумі 316 445 38 грн за весь час вимушеного прогулу, з 17 січня 2024 року по 29 листопада 2023 року, тобто за 488 робочих днів, і середньоденний заробіток Заявника в такому разі склав 648 грн 45 коп.

Представник заявника у своїй заяві звернув увагу боржника на недопущення виконання судового рішення на власний розсуд і запропонував боржнику провести перерахунок середнього заробітку у відповідності до Постанови Київського апеляційного суду, на що отримав відмову.».

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

З огляду на виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу в строки, встановлені для цього законодавством та у відповідності до рішень судів другої та третьої інстанцій по справі № 369/2217/22 вважаємо, що у Позивачем не доведено наявність факту несвоєчасності розрахунку при звільненні, що могло бути підставою для стягнення з ТОВ «Денка Лоджістікс» середнього заробітку заявленого Позивачем по даній справі.

Отже, наступні посилання Позивача на підстави та порядок здійснення виплат за період з 19.12.2023 року по 18.06.2024 року, що становить 133 робочих дні, а відтак, і розрахунок середнього заробітку, що становить 116 585 грн. не відповідають нормі ст.117 КЗпП України.

ОСОБА_4 скористалася своїм правом та звернулася з касаційною скаргою до Верховного суду в межах розгляду справи № 369/2217/22, предметом якої було стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу пов`язаного зі звільненням, що відбулося 17.01.2022 року, проте, не зверталася з окремим позовом про стягнення нарахованої та невиплаченої заробітної плати під час звільнення 18.12.2023 року.

З аналізу зазначених вище норм трудового законодавства, заявлених обставин, що підтверджуються матеріалами справи, випливає, що умовами застосування статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум.

Матеріали справи не містять доказів факту існування нарахованої та невиплаченої суми під час звільнення 18.12.2023 р. чи встановленої рішенням суду вини ТОВ «Денка Лоджістікс» у таких порушеннях прав Позивача.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу/затримки виконання рішення про поновлення на роботі за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу/затримки виконання рішення про поновлення на роботі не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника (п. 2.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція) . Середнього заробітку за час вимушеного прогулу не має серед таких виплат, що говорить про іншу правову природу таких виплат.

Здійснення виплат середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як доказ правової природи цих виплат у формі заробітної плати не відповідає, ані змісту зазначеної Інструкції, ані меті цих виплат.

Указаний правовий висновок узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі N 910/4518/16 (провадження N 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі N 369/10046/18 (провадження N 61-9664сво19) у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 18 лютого 2021 р. N 809/1947/16; N К/9901/29893/18.

Правова природа середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України відмінна від правової природи середнього заробітку за час вимушеного прогулу передбаченого статтею 235 КЗпП України при поновленні найманого працівника на роботі, а тому пред`явлення вимог про стягнення обмежується відповідно до статті 233 КЗпП України тримісячним строком звернення, який починається, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Позивач не заперечує, що Наказ 617-к/тр про звільнення та розрахунок виплат під час звільнення були вручені під підпис ОСОБА_1 18.12.2023 року це відображається і у змісті Наказу про звільнення, тобто працівник був письмово повідомлений про суми нараховані та виплачені йому під час звільнення і жодних звернень до суду стосовно порядку нарахування та розміру сум виплачених/невиплачених їй саме під час звільнення, не було заявлено з боку ОСОБА_1 .. Відповідно, підстави для проведення грошових виплат та задоволення вимог заявлених у позові відсутні, строк для звернення до суду з вимогою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП сплинув.

Дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, надавши належну правову оцінку наведеним сторонами доводам та заперечення щодо предмету спору, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позову не встановлено.

Стосовно заяви представника відповідача про звернення позивача з цим позов до суду з порушенням строків, визначених статтею 233 Кодексу законів про працю України, суд зазначає про наступне.

Виходячи з положень статті 233 Кодексу законів про працю України ( в редакції статі чинній на дату звільнення позивача із займаної посади) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Верховний суду складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 751/1198/18(провадження№ 61-5845св19) вказав, що у статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин.

При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Позиція суду ґрунтується на офіційному тлумаченні положень частини першої та другої статті 233 Кодексу законів про працю України (строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів) викладені у наступній редакції: працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП).

Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника.

Судом встановлено, що із заявою про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні Позивач не звертався до суду, що вказує на відсутність встановленого факту порушення Відповідачем ст.116 КЗпП.

Вирішуючи спір, суд зауважує, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України).

Такий висновок Верховного Суду викладено у постанові від 02.12.2020. по справі №751/1198/18 (провадження № 61-5845св19).

Як роз`яснено у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуск строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін.

Статтею 234 КЗпП України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

У кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені в обґрунтуванні клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2006 року вказано, що робітник, який вважає себе незаконно звільненим роботодавцем, має значний особистий інтерес в отриманні судового рішення щодо правомірності такої міри. У справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

ЄСПЛ постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення).

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Під час розгляду справи позивач не заперечувала той факт, що ознайомлена з наказом про звільнення в день його прийняття (18 грудня 2023 року), в день звільнення перебувала на своєму робочому місці, згідно трудового розпорядку, в день звільнення отримала трудову книжку та повний розрахунок нарахованої заробітної плати за відпрацьовані дні та компенсацію за невикористану відпустку.

У силу положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ст.89 ЦПК України).

Суд критично відноситься до наведених позивачем обставини щодо поновлення строків звернення з позовом до суду, вважає позицію Позивача безпідставною та не доведеною за допомогою належних та допустимих доказів, саме звернення з позовом про виплату розрахунку за затримку після спливу 12 місяців після звільнення (позов подано до суду 18 грудня 2024 року) та відсутності належного обґрунтування в заяві про поновлення пропущеного строку для звернення із заявою, свідчить не на користь позивача та дає підстави встановити факт порушення позивачем строків звернення з цим позовом до суду та застосувати наслідки спливу таких строків .

Велика Палата Верховного Суду відступаючи від раніше встановлених правових позицій, у справі № 7128916/17-ц, вважає, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати, згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі N 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі N 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі N 903/509/17). Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі N 663/2070/15-ц).

З огляду на викладене, враховуючи встановленні судом обставини та правовідносини, що їх регулюють, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки ці вимоги є похідними та залежать від вирішення судом спору про наявність факту порушення ст. 116 КЗпП з боку Відповідача, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ( ст. 12 ЦПК України)

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України)

З огляду на викладене, розглядаючи справу в межах позовних вимог, з викладених у позовній заяві підстав та на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ «Денка Лоджістікс» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 116 585, 14 грн є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з ч. 1 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд, ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача.

Враховуючи наведене та керуючись статями 36, 47, 232-235 Кодексу законів про працю України, статями 2-5, 12, 13, 76-82, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Денка Лоджістікс» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 116 585, 14 гривень.

Судові витрати покласти на позивача.

Інформація про сторони:

Позивач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Денка Лоджістікс» (адреса: Київська обл., Бучанський район, с. Чайки, вул. Антонова, 1А; ідентифікаційний код 40308613).

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено «30» липня 2025 року.

Суддя А.В. Янченко