Справа № 466/3260/25
Провадження № 2/466/1954/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

05 серпня 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючий суддя Едер П. Т.

секретар с/з Заяць У. Ю.

з участю: представника позивача Дубового О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові в режимі відеоконференції цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОВДІП» про визнання трудових відносин припиненими,-

в с т а н о в и в:

08 квітня 2025 року на адресу Шевченківського районного суду м. Львова через систему «Електронний суд» адвокат Дубовий Олександр Володимирович, який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОВДІП» про визнання трудових відносин припиненими, у якій просить суд ухвалити рішення яким поновити пропущений ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ВОВДІП про визнання трудового договору припиненим; визнати припиненим трудовий договір між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю ВОВДІП з 10.04.2023; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю ВОВДІП здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату всіх сум, що належать йому при звільненні.

Стислий виклад позицій сторін.

Обґрунтування позивача.

05.05.2015 було зареєстровано юридичну особу за кодом під назвою Товариство з обмеженою відповідальністю ПЕТРОС КАФЕ.

27.01.2017 позивача було призначено на посаду генерального директора ТОВ ПЕТРОС КАФЕ.

27.02.2022 позивача було зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 під час проведення загальної мобілізації під час дії воєнного стану.

02.03.2023 позивача було звільнено з військової служби у зв`язку з непридатністю до військової служби з виключенням з військового обліку. Після цього позивач звернувся до відповідача щодо поновлення його на посаді і надання доступу до робочого місця, однак відповідач дій щодо цього не вжив. Більше того, 10.04.2023 було змінено керівника ТОВ ПЕТРОС КАФЕ з позивача на ОСОБА_2 , однак офіційних даних про припинення трудових відносин з позивачем нікуди внесено не було. Тобто досі позивач рахується працівником відповідача, хоча фактично трудові правовідносини мають бути припинені з 10.04.2023, коли керівником ТОВ ПЕТРОС КАФЕ було призначено іншу особу.

Водночас жодного повідомлення про припинення трудових правовідносин з позивачем відповідач до уповноважених органів не здійснив, так само і не повідомив позивачу, не здійснив з ним розрахунку в порядку ст. 116 КЗпП України.

27.09.2023 юридична особам з кодом змінила назву з ТОВ ПЕТРОС КАФЕ на ТОВ ВОВДІП. Таким чином, ТОВ ПЕТРОС КАФЕ та ТОВ ВОВДІП є однією і тією ж самою юридичною особою (з одним і тим самим кодом ЄДРПОУ), яка лише поміняла своє найменування. У зв`язку з цим у позовній заяві зазначається актуальне найменування відповідача, а не те, яке було на момент прийняття позивача на роботу та існувало на момент фактичного припинення трудових правовідносин між позивачем та відповідачем.

Тобто регулювання відносин позивача та відповідача є подвійним і зокрема здійснюється не тільки на підставі КЗпП, але і на підставі Закону України Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю.10.04.2023 було змінено керівника ТОВ ПЕТРОС КАФЕ з позивача на ОСОБА_2 , тобто відповідач припинив повноваження позивача як виконавчого органу. У зв`язку з цим, мав бути припинений і трудовий договір з позивачем як з генеральним директором, однак цього відповідачем не зроблено. Позивач позбавлений можливості здійснювати вільно право на працю, адже досі офіційно перебуває у трудових правовідносинах з відповідачем, хоча фактично вони відсутні. Тобто позивач не має можливості забезпечувати собі достатній життєвий рівень, позивач не отримує заробітну плату від відповідача, однак не має змоги влаштуватися на роботу на повну зайнятість в інше місце. Таким чином, права позивача суттєво обмежені, водночас іншого способу їх захистити, окрім як визнати трудовий договір між сторонами припиненим в судовому порядку, у позивача немає.

Щодо поновлення строку звернення до суду позивач зазначає, що 02.03.2023 позивач був звільнений з військової служби у зв`язку з непридатністю до військової служби з виключенням з військового обліку. Після цього він звернувся до відповідача, однак поновлення на роботі не було здійснено. 10.04.2023 відповідач змінив керівника з позивача на ОСОБА_2 , при цьому відповідач на контакт не йшов, згодом змінив своє місцезнаходження та контактні дані. Позивач ініціював судове провадження у справі № 759/18836/23, водночас контакту з відповідачем так і не отримав. Врегулювати питання щодо припинення трудових правовідносин позивач не зміг. Так само не зміг цього зробити і представник позивача, адже його звернення відповідач ігнорував, зокрема останній адвокатський запит був повернений за відмовою адресата 31.12.2024. Тобто позивач вчиняв активні дії щодо вирішення питання про своє поновлення на роботі або припинення трудових правовідносин, однак успіху у цьому не досяг. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП (у редакції, чинній на 10.04.2023, тобто дату, з якої позивач міг дізнатися про порушення його права), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Строк на звернення до суду з позовом про припинення трудових правовідносин позивачем пропущено, однак він має бути поновлений з наступних причин. У зв`язку з усним зазначеним вище, просимо суд поновити пропущений позивачем строк звернення до суду із позовом до відповідача про визнання трудового договору припиненим.

Відтак, змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Обґрунтування заперечень відповідача.

Представником відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОВДІП» відзив на позовну заяву у встановлений судом строк та порядок подано не було.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 16 травня 2025 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Дубового Олександра Володимировича про участь у судовому засіданні у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОВДІП» про визнання трудових відносин припиненими, в режимі відеоконференції.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 2025 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Дубового Олександра Володимировича про участь у судовому засіданні у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОВДІП» про визнання трудових відносин припиненими, в режимі відеоконференції.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 01 серпня 2025 року постановлено проводити заочний розгляд справи.

У судовому засіданні представник позивача Дубовий О. В. позовні вимоги підтримав повністю, надавши пояснення, що аналогічні викладеному в позовній заяві, просив позов задовольнити.

У судове засідання представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОВДІП» не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без її участі, представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог статтей 280-283 ЦПК України вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів

Заслухавши пояснення представника позивача, встановивши фактичні обставини справи, повно та всебічно дослідивши усі докази у справі, суд приходить наступного висновку.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що 05.05.2015 було зареєстровано юридичну особу за кодом під назвою Товариство з обмеженою відповідальністю ПЕТРОС КАФЕ.

27.01.2017 позивача було призначено на посаду генерального директора ТОВ ПЕТРОС КАФЕ.

27.02.2022 позивача було зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 під час проведення загальної мобілізації під час дії воєнного стану.

02.03.2023 позивача було звільнено з військової служби у зв`язку з непридатністю до військової служби з виключенням з військового обліку. Після цього позивач звернувся до відповідача щодо поновлення його на посаді і надання доступу до робочого місця, однак відповідач дій щодо цього не вжив. Більше того, 10.04.2023 було змінено керівника ТОВ ПЕТРОС КАФЕ з позивача на ОСОБА_2 , однак офіційних даних про припинення трудових відносин з позивачем нікуди внесено не було. Тобто досі позивач рахується працівником відповідача, хоча фактично трудові правовідносини мають бути припинені з 10.04.2023, коли керівником ТОВ ПЕТРОС КАФЕ було призначено іншу особу.

Водночас жодного повідомлення про припинення трудових правовідносин з позивачем відповідач до уповноважених органів не здійснив, так само і не повідомив позивачу, не здійснив з ним розрахунку в порядку ст. 116 КЗпП України.

27.09.2023 юридична особам з кодом змінила назву з ТОВ ПЕТРОС КАФЕ на ТОВ ВОВДІП. Таким чином, ТОВ ПЕТРОС КАФЕ та ТОВ ВОВДІП є однією і тією ж самою юридичною особою (з одним і тим самим кодом ЄДРПОУ), яка лише поміняла своє найменування. У зв`язку з цим у позовній заяві зазначається актуальне найменування відповідача, а не те, яке було на момент прийняття позивача на роботу та існувало на момент фактичного припинення трудових правовідносин між позивачем та відповідачем.

Тобто регулювання відносин позивача та відповідача є подвійним і зокрема здійснюється не тільки на підставі КЗпП, але і на підставі Закону України Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом ст. 22 КЗпП України, будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

За змістом ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Згідно правової позиції, яка міститься у постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі №758/1861/18, написання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням, ознайомлення із вказаною заявою усіх учасників товариства, ініціювання позивачем проведення позачергових загальних зборів із винесенням питання звільнення директора на порядок денний, передача печатки, документів уповноваженій особі, свідчать про те, що позивачем дотримана процедура звільнення із займаної посади директора товариства.

Відповідно до трудового законодавства України, керівник товариства (директор), як будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган про таке звільнення письмово за два тижні.

Разом з тим особливість звільнення директора полягає в тому, що воно відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства.

У випадку відсутності рішення загальних зборів учасників товариства про звільнення керівника, зокрема через неможливість зібрати кворум для проведення загальних зборів, керівнику із метою захисту своїх прав надано можливість звернутися до суду із вимогою про визнання трудових відносин припиненими.

Правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю, порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників визначено Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»

Відповідно до ч. 13 ст. 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», повноваження одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу можуть бути припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень лише шляхом обрання нового одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу або тимчасових виконувачів їхніх обов`язків.

10.04.2023 було змінено керівника ТОВ ПЕТРОС КАФЕ з позивача на ОСОБА_2 , тобто відповідач припинив повноваження позивача як виконавчого органу. У зв`язку з цим, мав бути припинений і трудовий договір з позивачем як з генеральним директором, однак цього відповідачем не зроблено.

Суд погоджується з аргументами позивача, вважає такі обґрунтованими та підтвердженими належними, допустимими та достовірними доказами, які, в своїй сукупності, є достатніми.

Особливість звільнення директора полягає в тому, що воно відбувається за рішенням зборів учасників товариства, а тому крім дотримання двотижневого строку повідомлення про звільнення, мають бути дотримані положення ЗУ «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та Статуту відповідача щодо порядку скликання зборів учасників Товариства.

Відтак, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту його порушеного права як визнання трудових відносин припиненими є цілком правомірним та обґрунтованим.

Разом з тим, при вирішенні вимоги про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату всіх сум, що належать йому при звільненні, судом враховано положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України, згідно з якими суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, за умовами ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 116 КЗпП України визначено при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Аналіз вищевказаних норм законодавства свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за не використану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника.

Таким чином, на відповідача покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Враховуючи вищевикладене, а також принцип диспозитивності цивільного судочинства, необхідно зобов`язати відповідача здійснити позивачу нарахування та виплату всіх сум, що належать йому при звільненні.

На час звернення з даним позовом до суду позивач просив поновити пропущений строк звернення до суду із позовом, мотивуючи тим, що 02.03.2023 позивач був звільнений з військової служби у зв`язку з непридатністю до військової служби з виключенням з військового обліку. Після цього він звернувся до відповідача, однак поновлення на роботі не було здійснено. 10.04.2023 відповідач змінив керівника з позивача на ОСОБА_2 , при цьому відповідач на контакт не йшов, згодом змінив своє місцезнаходження та контактні дані. Позивач ініціював судове провадження у справі № 759/18836/23, водночас контакту з відповідачем так і не отримав. Врегулювати питання щодо припинення трудових правовідносин позивач не зміг. Так само не зміг цього зробити і представник позивача, адже його звернення відповідач ігнорував, зокрема останній адвокатський запит був повернений за відмовою адресата 31.12.2024. Тобто позивач вчиняв активні дії щодо вирішення питання про своє поновлення на роботі або припинення трудових правовідносин, однак успіху у цьому не досяг.

Надаючи правову оцінку вказаним доводам позивача, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП (у редакції, чинній на 10.04.2023, тобто дату, з якої позивач міг дізнатися про порушення його права), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Строк на звернення до суду з позовом про припинення трудових правовідносин позивачем пропущено, однак він має бути поновлений з наступних причин.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КЗпП, право громадян України на працю, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Відповідно до ч. 1 ст. 5-1 КЗпП, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, вільний вибір виду діяльності. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення абзацу другого частини першої статті 39 Закону України "Про вищу освіту" (справа про граничний вік кандидата на посаду керівника вищого навчального закладу) від 07.07.2004 № 14-рп/2004, свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Реалізація права громадянина на працю здійснюється шляхом укладення ним трудового договору і виконання кола обов`язків за своєю спеціальністю, кваліфікацією або посадою, яка передбачається структурою і штатним розписом підприємства, установи чи організації. Таким чином, конституційне право на працю передбачає вільний вибір особи, з ким перебувати у трудових правовідносинах, інший висновок би призводив до утвердження рабства в Україні, що суперечить статусу правової держави. Позивач позбавлений можливості у будь-який інший спосіб, крім судового, припинити трудові правовідносини з відповідачем. Тому позбавлення його права на звернення до суду через формальний показник пропущеного строку у цій справі суперечитиме принципу пропорційності, що є складовою принципу верховенства права.

Застосування наслідків пропущення позивачем строку для звернення до суду призведе до порушення його права на свободу праці, тобто негнучке, незбалансоване і непропорційне слідування процесуальним фільтрам призведе до завдання такої шкоди правам позивача, яка є значно більшою ніж шкода державі, завдана порушенням процесуальних вимог. Так, як зазначає Верховний Суд у постанові від 05.08.2020 у справі № 177/1163/16-ц, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції.

Відповідно до ч.1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов позивача є цілком обґрунтованим, документально доведеним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Розподіл судових витрат:

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір. Оскільки позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 Закону України «Про судовий збір», як особа з інвалідністю ІІ групи, а тому із відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 11, 12, 13, 77, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОВДІП» про визнання трудових відносин припиненими задовольнити.

Поновити пропущений ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ВОВДІП про визнання трудового договору припиненим.

Визнати припиненим трудовий договір між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю ВОВДІП з 10.04.2023.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю ВОВДІП здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату всіх сум, що належать йому при звільненні.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОВДІП», , в дохід держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОВДІП», , місцезнаходження: м. Львів, вул. Лемківська, 12.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено 05.08.2025 року.

Суддя П. Т. Едер