Справа №461/5022/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2025 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді Мисько Х.М.,

з участю: секретаря судового засідання Козака Ю.Р.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Герилів Марія Романівна про визнання довіреності недійсною,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулася із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору притваного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Герилів М.Р., в якому просить визнати недійсною довіреність серії ВВВ №700197, видану від імені ОСОБА_5 , посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Герилів М.Р., реєстровий номер 943.

Позовна заява вмотивована тим, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 була рідною бабусею матері позивача ОСОБА_6 та прабабусею позивача ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 прабабуся позивача ОСОБА_5 померла. ОСОБА_5 проживала за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 16,8 кв.м., та була власником вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом ЛМР народних депутатів, згідно із розпорядженням №225 від 28.04.1998 року, зареєстрованого у Львівському обласному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, номер запису 31085, в книзі 38, реєстраційний номер 5172695. Зазначає, що за життя її прабабуся ОСОБА_5 звернулась до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 .. Позивач зазначає, що з 2000 року вона разом з матір`ю здійснювала догляд за прабабусею ОСОБА_5 , оскільки внаслідок хронічних захворювань та похилого віку остання не могла самостійно піклуватись про себе, а інших родичів у неї не було. У 2004 році позивачу стало відомо, що її прабабуся ОСОБА_5 проживає з ОСОБА_7 , яка була її квартиранткою протягом 1 місяця. Обставини знайомства ОСОБА_5 та ОСОБА_7 позивачеві невідомі,однак остання не є родичем або членом їх родини. В подальшому, позивачу стало відомо, що ОСОБА_7 , на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Герилів М.Р. від 03.04.2004 року, подарувала зазначену квартиру ОСОБА_8 , особа якої позивачу невідома, та також не є родичем або членом їх сім`ї. Вважає, що ОСОБА_7 , скориставшись хворою ОСОБА_5 , увійшла до неї в довіру і фактично протиправно набула у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач стверджує, що її прабабуся ОСОБА_5 , підписуючи заяву була недієздатною, оскільки не могла пригадати обставин підписання нею довіреності, та заперечувала намір відчужити або подарувати квартиру стороннім особам, вказавши, що вказана квартира в подальшому, належатиме правнучці ОСОБА_2 . Крім того, позивач вказує, що, відповідно до висновку судово психіатричної експертизи №201 від 16.04.2018 року, ОСОБА_5 страждає хронічним, стійким, психічним розладом у формі судинної деменції та за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За наведених обставин, просить позов задовольнити у повному обсязі та визнати довіреність серії ВВВ №700197, видану від імені ОСОБА_5 , посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Герилів М.Р., реєстровий номер 943 - недійсною.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 09.07.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

16.10.2019 року на адресу суду відповідачем ОСОБА_9 скеровано відзив на позовну заяву, відповідно до якого з вимогами позовної заяви не погоджується, вважає їх безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Відзив на позовну заяву вмотивований тим, що у 2004 році вона проживала разом з ОСОБА_5 , яка була адекватною, психічно здоровою особою. У них склались дуже хороші, родинні відносини. ОСОБА_5 добре ставилась до ОСОБА_9 та її родичів, і виявила намір скласти на її користь заповіт, а в подальшому уклала договір дарування. Відповідач вказує, що ОСОБА_2 не є спадкоємцем після смерті прабаби ОСОБА_5 , оскільки, заповіт нею складно на користь ОСОБА_9 , що свідчить про її тверде волевиявлення. Щодо встановленої судом 14.08.2018 року недієздатності ОСОБА_5 , то у висновку судово психіатричного експерта №201 від 16.04.2018 року не зазначено про недієздатність ОСОБА_5 у 2004 році, психічний розлад ОСОБА_5 встановлено на даний час. За наведених підстав, просить у позові відмовити.

Крім того, відповідач зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки оспорюваний правочин було укладено 03.04.2024 року, а позивач звернулась до суду із позовом 08.07.2019 року, тобто більше ніж через 15 років після укладення оспорюваного правочину. Вважає, що позивачем не подано доказів про поважність причин пропуску строку позовної давності.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 20.11.2019 року продовжено процесуальний строк розгляду справи.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 11.08.2020 року відмовлено у задоволенні заяви про залишення позову без розгляду.

15.10.2020 року позивачем надіслано на адресу суду відповідь на відзив, з якого вбачається, що саме ОСОБА_2 є спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_5 , що підтверджується заповітом від 25.12.2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гавриловою В.А., реєстровий номер 1585. Просить позво задовольнити.

03.12.2020 року відповідачем ОСОБА_9 скеровано на адресу суду заперечення, відповідно до яких ОСОБА_5 при свідомій пам`яті та твердій волі багаторазово зверталась до нотаріусів з приводу вчинення правочинів. Зокрема у 2004 році склала заповіт на користь відповідача, видавала довіреності, укладала договір дарування. При багаторазовому вчиненні ОСОБА_5 різного роду правочинів, у жодного нотаріуса не виникало сумнівів щодо повної її дієздатності. Просить позов залишити без задоволення.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 24.12.2020 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 04.10.2021 року у справі призначено судово психіатричну експертизу.

28.01.2025 року на виконання ухвали Галицького районного суду, скеровано висновок ЛФСЕ ДУ «Інституту судової психіатрії МОЗ України» судово психіатричного експерта №32.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 29.01.2025 року відновлено провадження у справі.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, просила здійснювати розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю, просила задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_10 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, з мотивів, викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_9 у судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_11 та представник відповідача ОСОБА_12 у судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Скерували на адресу суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, у позові просить відмовити повністю.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Герилів М.Р. у судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно із ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, заслухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали справи №461/5150/16-ц, 461/1553/16-ц, 461/499/18, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку.

Щодо клопотання відповідача ОСОБА_9 про застосування строків позовної давності, суд зазначає таке.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про визнання договору недійсним) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України: за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

До вимог про визнання недійною довіреності, застосовується позовна давність у три роки.

Згідно з ч. 2 ст. 1220 та ч.1 ст. 1221 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та після її смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 16,8 кв.м. Спадкоємцем за заповітом є позивач ОСОБА_2 .

Відтак, суд ухвалюючи рішення у даній справі вважає, що трирічний строк не пропущений, оскільки позивачу стало відомо, про порушення її права з дня смерті ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст.15, ч. 1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, та кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_13 є правнучкою ОСОБА_5

ОСОБА_5 на праві власності належала квартира АДРЕСА_2 .

03.04.2004 року ОСОБА_5 довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Герилів М.Р., реєстровий номер 943, уповноважила ОСОБА_7 бути її представником щодо дарування на ім`я ОСОБА_8 належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_3 .

Відповідно до заповіту, посвідченого державним нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори Сулимою Н.Б. 20.01.2004 року, за реєстровим номером 6-144, ОСОБА_14 на випадок смерті зробила таке розпорядження: все її майно, де б воно не було і з чого б не складалось, і все те, що на день смерті належатиме їй і на що вона за законом матиме право, у тому числі належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_4 , заповіла ОСОБА_8 . Заповіт укладено в присутності свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , згідно із вимогами ст. 1253 ЦК України.

16.06.2004 року ОСОБА_5 , від імені якої на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Герилів М.Р. 03.04.2004 року, реєстровий номер 943, діяла ОСОБА_7 , подарувала квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_8 , на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Л.І., реєстровий номер 646.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10.05.2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_8 про визнання договору дарування недійсним відмовлено.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12.10.2016 року, позов ОСОБА_5 до ОСОБА_17 , за участю третьої особи приватного нотаріуса ЛМНО Герилів М.Р. про визнання довіреності недійсною задоволено. Визнано недійсною довіреність від 03.04.2004 року, видану від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_18 для вчинення договору дарування ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_2 , посвідчену приватним нотаріусом ЛМНО Герилів М.Р.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 02.02.2017 року, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 12.10.2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_17 , за участю третьої особи приватного нотаріуса ЛМНО Герилів М.Р. про визнання довіреності недійсною - відмовлено.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14.08.2018 року, заява ОСОБА_2 про визнання особи недієздатною задоволено. Визнано ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 недієздатною.

Рішення набуло законної сили 13.09.2018 року.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10.05.2016 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування відмовлено.

Рішення набуло законної сили 21.05.2016 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 25.12.2017 року, за реєстровим номером 1585, ОСОБА_14 на випадок смерті зробила таке розпорядження: все її майно, де б воно не було і з чого б не складалось, і все те, що на день смерті належатиме їй і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_2 . Оскільки неписьменність та низькій зір позбавляють ОСОБА_5 можливості прочитати заповіт та власноручно його підписати, на її особисте прохання, заповіт укладено в присутності свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , а підписання здійснювалось ОСОБА_21 .

Відповідно до висновку КЗ ЛОР Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня №201 від 16.04.2018 року, ОСОБА_5 страждала хронічним, стійким психічним розладом у формі судинної деменції та за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Згідно представленої медичної документації, розлади психічної діяльності в неї діагностовано у 2000 році.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2 .

Відповідно до висновку ЛФСЕ ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України» №32 від 09.01.2025 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на 03.04.2004 року страждала на тяжкий психічний розлад у формі змішаної деменції, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з ч. 1-3, 5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору.

Частинами 1, 3 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В силу приписів ст.204 ЦК України, правомірність правочину презюмується.

Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, 3 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.

Відповідно до ст. 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Згідно з ч. 1, 3 ст.244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.

Відповідно до ст. 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Тобто правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому словосполучення «у своїх інтересах» слід розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.

Зазначена норма права презюмує також добросовісність поведінки особи-представника, який діє від імені іншої особи на підставі довіреності або в силу своїх повноважень.

Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Отже, довіреність, є актом, функцією якого є представництво, а договір доручення передбачає зобов`язання, яке встановлюється таким договором, метою якого є виконання певних дій повіреним на користь та коштом довірителя.

Зі змісту довіреності, посвідченої 03.04.2004 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Герилів М.Р., за реєстровим №943 вбачається, що ОСОБА_22 уповноважила ОСОБА_7 бути її представником щодо дарування на ім`я ОСОБА_8 належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_2 . На виконання представництва, довіреністю надано право підпису на договорі дарування вказаної квартири, подавати та отримувати необхідні заяви, довідки, документи, здійснювати інші дії, пов`язані з виконанням довіреності.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені.

Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що у момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово- психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Розгляд вимог про визнання довіреності недійсною з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент підписання довіреності довіритель не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Як вбачається з висновку ЛФСЕ ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України» №32 від 09.01.2025 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на 03.04.2004 року страждала на тяжкий психічний розлад у формі змішаної деменції, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Судом достовірно встановлено, що ОСОБА_5 іншим житлом, крім квартири за адресою: АДРЕСА_1 , не була забезпечена, постійно у ній мешкала, мала похилий вік, тому укладення оскаржуваної довіреності не відповідало її інтересам, а правочин укладений з порушенням чинного законодавства, має бути визнані недійсними.

У ст.77 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їх вимог або заперечень.

За змістом ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з наведеного та аналізуючи добуті докази у їх сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки встановлено, що ОСОБА_5 наміру на укладення договору дарування квартири не мала, під час підписання довіреності, якою було надано ОСОБА_7 право бути представником щодо дарування на ім`я ОСОБА_8 належної на праві власності квартири не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, тому довіреність на ім`я ОСОБА_7 від 03.04.2004 року належить визнати недійсною.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, а тому він підлягає задоволенню.

При вирішенні питання розподілу судових витрат суд керується наступним.

Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 244, 245 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 59, 60, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Герилів Марія Романівна про визнання довіреності недійсною задовольнити

Визнати недійсною довіреність серії ВВВ №700197, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Герилів Марією Романівною, реєстровий номер 943, якою ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уповноважила ОСОБА_7 бути її представником щодо дарування на ім`я ОСОБА_8 належдної їй квартири АДРЕСА_2 .

Стягнути зОСОБА_3 , ОСОБА_4 суму сплаченого судового збору по 384,20 грн., з кожної.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки до Львівського Апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова. Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений 01.08.2025 року.

Сторони у справі

Позивач: ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_5 ; ІППН: НОМЕР_3 ).

Відповідач: ОСОБА_3 (адреса: 82617, Львівська обл., Сколівський р-н, с.Крушельниця).

Відповідач ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_6 ).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору:

Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Герилів Марія Романівна (адреса: 79000, м.Львів, вул.Театральна, 24)

Суддя: Мисько Х.М.