ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року

м. Київ

справа № 170/185/24

провадження № 61-13009св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Пророка В. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Здоровець Сергій Вікторович, на рішення Шацького районного суду Волинської області від 25 липня 2024 року в складі судді Матвійчука С. П. та постанову Волинського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року в складі колегії суддів Шевчук Л. Я., Данилюк В. А., Киці С. І. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон» про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон» (далі - ТзОВ «Техноторг-Дон») про захист прав споживачів.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначав, що 17 лютого 2022 року між ним як покупцем та ТзОВ «Техноторг-Дон» як продавцем було укладено договір купівлі-продажу № 43/320 385, за умовами якого після сплати ним всієї вартості товару в сумі 565 000,00 грн з ПДВ продавець зобов`язувався поставити та передати йому у визначеному договором місці трактор «Беларус 82,1».

Він свої зобов`язання перед ТзОВ «Техноторг-Дон» виконав належним чином, у встановлений строк сплатив на рахунок останнього обумовлену в договорі грошову суму за товар, однак придбаний трактор не отримав.

Вважаючи свої права як споживача послуг та сторони договору порушеними, ОСОБА_1 звертався до суду із позовною вимогою про зобов`язання ТзОВ «Техноторг-Дон» передати у власність позивача зазначений товар (справа № 170/332/22).

Постановою від 30 травня 2023 року Волинський апеляційний суд у справі № 170/332/22 скасував рішення Шацького районного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року про задоволення його позовних вимог та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні його позову до ТзОВ «Техноторг-Дон» про передання товару у власність відмовив з посиланням на наявність форс-мажорних обставин, оскільки смт Мала Данилівка Харківського району Харківської області, де згідно з умовами договору має бути виконане зобов`язання з передання товару, знаходиться у Переліку територій, де ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, у зв`язку з чим продавець не може виконати своє зобов`язання у вказаному місці.

За касаційною скаргою позивача Верховний Суд відкрив касаційне провадження у зазначеній справі.

Таке рішення Волинського апеляційного суду стало підставою для звернення ОСОБА_1 із новим позовом до ТзОВ «Техноторг-Дон» про внесення змін до договору, стягнення пені та зобов`язання відповідача передати товар покупцю (справа № 170/499/23).

За результатом розгляду зазначеного позову рішенням від 12 жовтня 2023 року Шацький районний суд Волинської області частково задовольнив позовні вимоги.

Вніс зміни до договору купівлі-продажу від 17 лютого 2022 року № 43/320 385, укладеного між ОСОБА_1 та ТзОВ «Техноторг-Дон», а саме виклав пункт 3.1.1 договору купівлі-продажу від 17 лютого 2022 року № 43/320 385 у такій редакції: «3.1.1 Зобов`язаний поставити товар покупцю на умовах самовивозу зі складу продавця за адресою: Харківська обл., смт Мала Данилівка, Кільцевий шлях, 6, або за будь-яким іншим місцем на території України, яке не є тимчасово окупованим, протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту оплати покупцем загальної вартості товару». Стягнув з ТзОВ «Техноторг-Дон» на користь ОСОБА_1 28 250,00 грн пені. У задоволенні решти позовних вимог (зобов`язання передати товар відповідно до нової редакції пункту 3.1.1 договору) відмовив.

Постановою від 12 грудня 2023 року Волинський апеляційний суд рішення Шацького районного суду Волинської області від 12 жовтня 2023 року в частині відмови у позовних вимогах ОСОБА_1 скасував і ухвалив у цій частині нове судове рішення, яким зобов`язав ТзОВ «Техноторг-Дон» передати відповідно до умов пункту 3.1.1 договору купівлі-продажу від 17 лютого 2022 року № 43/320 385, з урахуванням внесених змін, у власність ОСОБА_1 оплачений товар - трактор «Беларус 82,1», шляхом його поставки ОСОБА_1 на умовах самовивозу. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Під час розгляду зазначеної справи суди, зокрема, встановили, що представництво відповідача у смт Мала Данилівка Харківського району Харківської області після початку агресії російської федерації щодо України продовжило здійснювати свою діяльність з 30 квітня 2022 року, у цьому представництві не було в наявності тракторів «Беларус 82,1», однак трактори такої марки були у наявності в інших представництвах на території України.

Незважаючи на ухвалення зазначеного рішення та відкриття виконавчого провадження, відповідач не виконав свої зобов`язання за договором купівлі- продажу від 17 лютого 2022 року № 43/320 385 та продовжує користуватися грошовими коштами ОСОБА_1 , які він у повному розмірі сплатив на умовах попередньої оплати.

У зв`язку з цим, враховуючи період прострочення відповідачем свого зобов`язання, позивач вважає, що з відповідача підлягають стягненню проценти за період прострочення на його користь згідно з частиною третьою статті 693 ЦК України (період, що неохоплений позовними вимогами, заявленими в інших справах).

Крім того, позивач звертав увагу на те, що протиправна бездіяльність відповідача завдала йому суттєвих емоційних страждань, пов`язаних з ризиком неотримання оплаченого товару, який коштує великих для позивача коштів, які він накопичував протягом багатьох років з метою здійснити відповідну покупку. Суттєва емоційна напруга та страждання позивача підсилюються тим фактом, що ОСОБА_1 дуже болісно сприйняв новину про цинічну відмову у виконанні відповідачем свого зобов`язання, навіть попри наявне рішення суду. За час прострочення ТзОВ «Техноторг-Дон» своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу спосіб життя ОСОБА_1 суттєво змінився, він не може використовувати належне йому майно (трактор), яке він планував використовувати для обробітку власних угідь для своєї сім`ї, що є основним родом його діяльності.

Посилаючись на зазначені обставини та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив суд стягнути з ТзОВ «Техноторг-Дон» на його користь:

- 194 865,24 грн процентів за прострочення виконання зобов`язання за період з 24 вересня 2022 року до 13 травня 2024 року;

- 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди;

- понесені витрати на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Шацький районний суд Волинської області рішенням від 25 липня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовив.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування грошовими коштами, суд першої інстанції керувався тим, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі не є господарськими, а укладений між сторонами договір купівлі-продажу не є різновидом комерційного кредиту, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення зазначених вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції керувався тим, що рішенням суду в справі № 170/332/22, яке набрало законної сили, вже задоволено позовну вимогу ОСОБА_1 про стягнення з ТзОВ «Техноторг-Дон» моральної шкоди. Врахувавши те, що моральна шкода відшкодовується одноразово, суд не вбачав підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, зазначивши про те, що повторна вимога позивача до відповідача про стягнення моральної шкоди є по суті намаганням покласти на ТзОВ «Техноторг-Дон» подвійну відповідальність за одне порушення цивільного права особи, а відшкодування моральної шкоди не може бути джерелом збагачення позивача.

Волинський апеляційний суд постановою від 17 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Шацького районного суду Волинської області від 25 липня 2024 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а також зазначив, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування грошовими коштами, оскільки укладений між сторонами договір купівлі-продажу не є різновидом комерційного кредиту, між сторонами у справі виникли не господарські правовідносини, а представник позивача Здоровець С. В. звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 як фізичної особи про захист прав споживача.

Також апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, зазначивши про те, що такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

25 вересня 2024 року адвокат ОСОБА_1. Здоровець С. В. через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шацького районного суду Волинської області від 25 липня 2024 року і постанову Волинського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суди неправильно застосували норми матеріального права (частину третю статті 693 ЦК України, частину п`яту статті 23 ЦК України, статтю 22 Закону України «Про захист прав споживачів») та порушили норми процесуального права, а також не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 14 лютого 2019 року у справі № 127/6622/16, від 20 березня 2024 року у справі № 7 52/16778/22, висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 44/9 519/14, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16, від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, висновків Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 18 вересня 2020 року у справі № 916/4693/15.

Також звертає увагу, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права (частини п`ятої статті 23 ЦК України, частини другої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів») у подібних правовідносинах.

Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди, дійшли помилкових висновків, що така моральна шкода вже стягнена рішенням суду у справі № 170/332/22. Суди не врахували те, що правопорушення (непередання товару позивачу згідно з договором купівлі-продажу у встановлений строк) є триваючим, а тому має розглядатися окремо та залежно від періоду нарахування такого відшкодування, який є відмінним від справи № 170/332/22.

Також суди не врахували те, що підставою відшкодування моральної шкоди є невиконання відповідачем свого зобов`язання з передання товару та рішення суду у справі № 170/332/22 та у справі № 170/499/23 (до моменту його скасування), яким його зобов`язали передати відповідний товар.

Крім того, позивач вважає, що суди протиправно не застосували частину другу статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», яка в імперативному порядку визначає, що під час задоволення вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2024 року адвокат ТзОВ «Техноторг-Дон» Махнова О. В. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, а доводи скарги висновків судів не спростовують. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою від 26 вересня 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі, оскільки касаційна скарга стосувалася питання права, яке мало фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та витребував її матеріали із Шацького районного суду Волинської області.

Справа надійшла до Верховного Суду у грудні 2024 року.

Ухвалою від 05 червня 2025 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, з'ясовані судами

Згідно з довідкою переселенця № 720- ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, народився в м. Лозова Харківської області, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 (а. с. 10).

17 лютого 2022 року між ОСОБА_1 та ТзОВ «Техноторг-Дон» укладено договір купівлі-продажу № 43/320 385, за умовами якого продавець зобов`язувався передати у власність покупцю, а покупець у порядку та на умовах, передбачених цим договором, зобов`язався прийняти й оплатити техніку, асортимент, кількість та комплектність якої визначається сторонами у специфікації, який є додатком до цього договору.

За специфікацією до договору продавець зобов`язався передати у власність трактор «Беларус 82,1», загальною вартістю у 565 000,00 грн з ПДВ.

Згідно з пунктом 2.2 договору покупець зобов`язується сплатити загальну вартість товару (565 000,00 грн з ПДВ) у такому порядку: пункт 2.2.1 у сумі, що дорівнює 70 % від загальної вартості товару протягом 3 календарних днів з моменту підписання договору; пункт 2.2.2 у сумі, що дорівнює 30 % від загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з моменту підписання договору (а. с. 13, 14).

З копій квитанцій від 17 лютого 2022 року № 37193801 на суму 390 000,00 грн та від 15 квітня 2022 року № 37533039 на суму 175 000,00 грн установлено, що покупець свої зобов`язання виконав (а. с. 12).

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором купівлі- продажу ОСОБА_1 звертався до суду.

Шацький районний суд Волинської області рішенням від 02 лютого 2023 року в справі № 170/332/22 позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Зобов`язав ТзОВ «Техноторг-Дон» передати відповідно до умов договору купівлі-продажу від 17 лютого 2022 року № 43/320 385 у власність ОСОБА_1 оплачений товар - трактор «Беларус 82,1», загальною вартістю 565 000,00 грн з ПДВ, шляхом його поставки ОСОБА_1 . Стягнув з ТзОВ «Техноторг-Дон» на користь ОСОБА_1 28 250,00 грн пені, 20 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 39 224,60 грн. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовив.

У задоволенні зустрічного позову ТзОВ «Техноторг-Дон» про розірвання договору купівлі-продажу від 17 лютого 2022 року № 43/320 385 відмовив.

Волинський апеляційний суд постановою від 30 травня 2023 року апеляційну скаргу ТзОВ «Техноторг-Дон» задовольнив частково. Рішення Шацького районного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ТзОВ «Техноторг-Дон» скасував та ухвалив у цій частині нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ТзОВ «Техноторг-Дон» про захист прав споживача відмовив; у решті рішення залишив без змін (а. с. 15-18).

Верховний Суд постановою від 19 червня 2024 року у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_1. Здоровця О. В. про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТзОВ «Техноторг-Дон» відмовив. Касаційну скаргу адвоката ОСОБА_1. Здоровця С. В. задовольнив частково.

Постанову Волинського апеляційного суду від 30 травня 2023 року в частині вирішення первісного позову ОСОБА_1 до ТзОВ «Техноторг-Дон» про захист прав споживача скасував, рішення Шацького районного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року у цій частині залишив у силі.

Касаційну скаргу ТзОВ «Техноторг-Дон» залишив без задоволення.

Рішення Шацького районного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року та постанову Волинського апеляційного суду від 30 травня 2023 року в частині вирішення зустрічного позову ТзОВ «Техноторг-Дон» до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу залишив без змін. Вирішив питання судових витрат (провадження № 61-9556св23) (а. с. 167-174).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті З ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, З частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення не повністю відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21).

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19).

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін з огляду на факти, установлені під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив захистити його право як споживача, шляхом стягнення з ТзОВ «Техноторг-Дон» на його користь процентів за користування чужими коштами та моральної шкоди, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу від 17 лютого 2022 року № 43/320 385.

Щодо вимог позивача про стягнення процентів за користування чужими коштами

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Згідно зі статтею 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (стаття 627 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (частина перша статті 659 ЦК України).

Згідно зі статтею 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

У статті 663 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів (стаття 617 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Як установили суди, між сторонами укладено договір купівлі-продажу від 17 лютого 2022 року № 43/320 385, за умовами якого після сплати позивачем всієї вартості товару в сумі 565 000,00 грн з ПДВ відповідач зобов`язувався поставити та передати йому у визначеному договором місці трактор «Беларус 82,1».

ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором виконав належним чином, у встановлений строк сплатив на рахунок ТзОВ «Техноторг-Дон» обумовлену в договорі грошову суму за товар, однак придбаний трактор не отримав.

Вважаючи свої права як споживача послуг та сторони договору порушеними, ОСОБА_1 , посилаючись на частину третю статті 693 ЦК України, просив суд стягнути на його користь проценти за користування відповідачем чужими грошовими коштами.

Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, керувався тим, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу не є різновидом комерційного кредиту, між сторонами у справі виникли не господарські правовідносини, а позивач звернувся до суду з позовом як фізична особа про захист прав споживача. Водноча, суди врахували те, що позивач у позові посилався, крім норм статті 693 ЦК України, на норми статті 1057 ЦК України та на те, що укладений договір купівлі-продажу, який містить обов`язок продавця щодо попередньої оплати, є різновидом комерційного кредиту, що передбачений статтею 1057 ЦК України. У цьому випадку покупець здійснює кредитування продавця, а попередня оплата фактично є сумою кредиту (позики).

Колегія суддів не погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Згідно зі статтею 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Отже, права покупця, який попередньо оплатив товар, захищені можливістю вимагати у продавця передати йому цей товар у власність, повернути суму попередньої оплати, а також нарахувати проценти відповідно до статті 536 ЦК України.

Положення статей 536, частини третьої статті 693 ЦК України передбачають можливість для покупця нарахування на суму сплаченої ним продавцю попередньої оплати процентів за користування грошовими коштами, що узгоджується із загальним правилом про сплатний характер договору купівлі-продажу. Порушення продавцем обов`язку щодо передання товару, який був попередньо оплачений, надає покупцеві можливість стягнути з продавця проценти за користування чужими грошовими коштами.

Отже, за своєю правовою природою проценти є винагородою (платою) за користування грошовими коштами, а неустойка (зокрема, пеня) є видом забезпечення виконання зобов`язання та за своєю правовою природою є штрафною санкцією, яка може застосовуватися до боржника у разі порушення ним зобов`язання та виконання його на користь іншої сторони.

З огляду на різну правову природу проценти, передбачені частиною третьою статті 693 ЦК України, не можуть бути ототожнені, зокрема, з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою у статті 549 цього Кодексу.

Отже, проценти, про які йде мова у статті 536 та частині третій статті 693 ЦК України, мають зовсім іншу правову природу, ніж неустойка (зокрема, пеня), виступають способом захисту прав та інтересів покупця, який, здійснивши оплату продукції на умовах попередньої її оплати, набув також статусу кредитора за договором стосовно продавця до моменту передання йому такої продукції.

Обов`язок відповідача повернути позивачу суму попередньої оплати з підстав неможливості виконати зобов`язання безумовно є грошовим, і пеня може бути нарахована відповідно до статті 549 ЦК України за весь період наявного прострочення, якщо відсутні підстави для застосування інституту форс-мажору.

Щодо процентів, то їх покупець може нарахувати до пред`явлення вимоги про повернення суми попередньої оплати відповідно до частини третьої статті 693 ЦК України як плату за користування чужими грошовими коштами, оскільки до цього моменту користування продавцем грошовими коштами попередньої оплати вважатиметься правомірним, на які покупець як кредитор може правомірно нараховувати проценти за користування. Після пред`явлення такої вимоги покупцем за умови непоставки продавцем покупцю товару та неповернення суми попередньої оплати у продавця виникає грошове зобов`язання з повернення суми попередньої оплати, а користування продавцем цими коштами буде неправомірним.

У такому випадку покупець втрачає право на нарахування продавцю на суму цих коштів процентів, передбачених частиною третьою статті 693 ЦК України, та разом із цим набуває право на нарахування та стягнення з продавця процентів, передбачених частиною другою статті 625 цього Кодексу, що нараховуються внаслідок прострочення боржником (у цьому випадку - продавцем) грошового зобов`язання (з повернення попередньої оплати) та які є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання на відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима.

Аналогічні висновки містяться у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 грудня 2021 року у справі № 910/14180/18).

Крім того, висновки щодо застосування положень частини третьої статті 693 ЦК України, яка передбачає нарахування на суму попередньої оплати процентів відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати, містяться у постановах Верховного Суду від 20 березня 2024 року в справі № 752/16778/22 (провадження № 61-18189св23), від 14 лютого 2019 року в справі № 127/6622/16-ц (провадження № 61-7232св18).

У частині першій статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів - предмета і підстави позову.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу (постанови від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23)).

Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (юридичне обґрунтування позову) - юридичну кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки суд згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно надати правову кваліфікацію спірних правовідносин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15, від 15 червня 2021 року у справі № 916/585/18 та у справі № 904/5726/19, від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, від 22 вересня 2021 року у справі № 904/2258/20, від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19).

Принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), зокрема, полягає у тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum dabotibi ius).

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права.

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору.

Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, керуючись фактами, установленими під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу «суд знає закони».

Неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц виснувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Таким чином, під час вирішення спору суд у межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ЦПК України така функціональність суду має імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, керуючись фактами, установленими під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу «jura novit curia».

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У зв`язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права (статтю 1057 ЦК України), які не підлягають застосуванню у цій справі, не є підставою для відмови у задоволенні пред`явленого позову, оскільки під час вирішення справи суд враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог.

Так, суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, не врахували те, що позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь проценти за користування його коштами на підставі статті 536 та частини третьої статті 693 ЦК України.

Суди не навели ні норм права, ні обставин справи, які вказували б на необґрунтованість заявлених ОСОБА_1 позовних вимог щодо стягнення таких процентів, передбачених статтею 536 та частиною третьою статті 693 ЦК України, а отже, фактично не розглянули ці вимоги по суті, керуючись фактами, установленими під час розгляду справи.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій не визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, не врахували підстави та предмет позову, обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту свого права та інтересу, не дослідили наявні у справі докази і не надали їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалили судові рішення, які не відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноваження Верховного Суду та меж перегляду справи у касаційній інстанції (стаття 400 ЦПК України), коли необхідно встановлювати фактичні обставини та оцінювати докази, є неможливим.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені судові рішення в цій частині не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню в цій частині з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з ТзОВ «Техноторг-Дон» на користь ОСОБА_1 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, другою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частина п`ята статті 23 ЦК України).

Чинним законодавством не передбачене багаторазове відшкодування моральної шкоди за одне й те саме правопорушення.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що позивач вже звертався до суду з позовом до ТзОВ «Техноторг-Дон» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з невиконанням товариством своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу від 17 лютого 2022 року № 43/320 385.

Шацький районний суд Волинської області рішенням від 02 лютого 2023 року у справі № 170/332/22 вже стягнув з ТзОВ «Техноторг-Дон» на користь ОСОБА_1 20 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Зазначене рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення моральної шкоди залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 30 травня 2023 року та постановою Верховного Суду від 19 червня 2024 року.

Стягуючи з ТзОВ «Техноторг-Дон» на користь ОСОБА_1 20 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, суди керувалися тим, що внаслідок неправомірних дій ТзОВ «Техноторг-Дон» та у зв`язку з неотриманням оплаченого товару ОСОБА_1 зазнав моральних страждань. Тому, врахувавши вимоги розумності, виваженості та справедливості, суди зробили висновок про стягнення з відповідача на користь позивача 20 000,00 грн на відшкодування заподіяної моральної шкоди.

У цій справі, яка переглядається, ОСОБА_1 , обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, також посилається на те, що у зв`язку з невиконанням умов договором купівлі-продажу від 17 лютого 2022 року № 43/320 385, внаслідок неправомірних дій ТзОВ «Техноторг-Дон» та неотримання оплаченого товару він зазнав моральних страждань.

Врахувавши зазначене, а також те, що моральна шкода відшкодовується одноразово, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди з огляду на те, що рішенням суду в цивільній справі № 170/332/22 вже було стягнено з відповідача на користь позивача 20 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди за невиконання ТзОВ «Техноторг-Дон» своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу від 17 лютого 2022 року № 43/320 385.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, а також звертає увагу на те, що відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Повторне стягнення з відповідача на користь позивача грошового відшкодування моральної шкоди у зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу призведене до подвійної юридичної відповідальності відповідача (подвійного стягнення), що є неприпустимим.

Отже, висновки судів про відсутність підстав для повторного стягнення з ТзОВ «Техноторг-Дон» на користь ОСОБА_1 грошового відшкодування (компенсації) моральної шкоди у зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу, є правильними та обґрунтованими, оскільки задоволення таких вимог призведе до подвійного стягнення та як наслідок - фактично подвійної відповідальності відповідача як боржника перед позивачем за однакових обставин для цього.

Доводи касаційної скарги в цій частині не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення прийнято без додержання норм матеріального та процесуального права, зводяться до незгоди з висновками судів по суті вирішення спору й до власного тлумачення норм матеріального та процесуального права, однак вони спростовуються матеріалами справи та наведеними нормами права, а тому Верховний Суд їх відхиляє.

Доводи позивача про те, що суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди не врахували те, що правопорушення (непередання товару позивачу згідно з договором купівлі-продажу у встановлений строк) є триваючим, а тому має розглядатися окремо та залежно від періоду нарахування такого відшкодування, який є відмінним від справи № 170/332/22, не можуть бути взяті до уваги оскільки неправомірні дії відповідача, за які позивач просить відшкодувати моральну шкоду, стосуються невиконання одного і того самого зобов`язання, за яке рішенням суду вже було стягнено моральну шкоду.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували те, що підставою відшкодування моральної шкоди є також невиконання відповідачем свого зобов`язання щодо передання товару та рішення суду у справі № 170/332/22, яким його зобов`язали передати відповідний товар, також не можуть бути взяті до уваги, оскільки за невиконання рішення суду передбачена інша відповідальність, зокрема на підставі статті 625 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми частини п`ятої статті 23 ЦК України у подібних правовідносинах, спростовуються, зокрема, висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 444/3482/18 (провадження № 61-8142св23), Верховного Суду України, викладеними у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 392/584/16.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення; скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи, що суди першої та апеляційної інстанцій не визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, не врахували підстави та предмет позову, обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту свого права та інтересу, не дослідили наявні у справі докази і не надали їм належну оцінку, ухвалені ними судові рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального та процесуального права, дослідити і належним чином оцінити надані сторонами докази, дати правову оцінку доводам та запереченням сторін і ухвалити в означеній частині законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

В іншій частині вимог ОСОБА_1 , а саме про стягнення моральної шкоди, судові рішення є законними і обґрунтованими, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України слід залишити без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Здоровець Сергій Вікторович, задовольнити частково.

Рішення Шацького районного суду Волинської області від 25 липня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Шацького районного суду Волинської області від 25 липня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Пророк

О. М. Ситнік