ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30липня 2025 року

м. Київ

справа № 201/1895/23

провадження № 61-13116св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого- Луспеника Д. Д.,

суддів:Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом), Дніпровська міська рада,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, за зустрічним позовом: Дніпровська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Пічка Романа Сергійовича, та Дніпровської міської ради на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Покопцевої Д. О., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року, прийняту у складі колегії суддів: НикифорякаЛ. П., Новікової Г. В., Гапонова А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Дніпровської міської ради про визнання недійсними та скасування рішень.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 28 вересня 2018 року на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2018 року він набув право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 .

Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній будинку, вважає, що з моменту набуття права власності на домоволодіння він набув право землекористувача земельної ділянки під цим домоволодінням.

06 грудня 2022 року йому стало відомо, що відповідно до рішення Дніпровської міської ради № 165/40 від 23 січня 2019 року земельну ділянку під належним йому будинком передано у власність ОСОБА_2 . Вважає, що такі дії вчинено без дотримання передбаченої чинним законодавством процедури на підставі неправдивих відомостей ОСОБА_2 про те, що спірна земельна ділянка вільна від забудови, і без перевірки даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на предмет відсутності записів про право власності інших осіб на нерухоме майно за вказаною адресою.

Стверджував, що всі дії міської ради, її рішення про надання відповідачці належної йому (позивачу) на праві користуванні земельної ділянки і реєстрація за відповідачкою права власності суперечать чинному законодавству України.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати недійсним та скасувати рішення Дніпровської міської ради від 23 січня 2019 року № 165/40 «Про передачу земельної ділянки на АДРЕСА_1 у власність громадянці ОСОБА_2 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)»;

- припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0694 га, кадастровий номер 0:03:195:0083;

- скасувати рішення Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 45429860, від 08 лютого 2019 року.

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Дніпровська міська рада, про скасування рішення, про припинення права власності та скасування рішення про державну реєстрацію.

Зустрічний позов ОСОБА_2 обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 не підтвердив, що він добросовісно заволодів та в подальшому володів спірним майном без будь-якої правової підстави та в Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська не було підстав для висновку про набувальну давність для визнання права власності за ОСОБА_1

ОСОБА_2 просила суд:

- скасувати право власності ОСОБА_1 на домоволодіння АДРЕСА_1 , набуте за набувальною давністю на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2018 року;

- скасувати рішення Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 43338773, від 04 жовтня 2018 року.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2023 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення № 165/40 від 23 січня 2019 року Дніпровської міської ради «Про передачу земельної ділянки на АДРЕСА_1 у власність гр. ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ).

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексним номером 45429860 від 08 лютого 2019 року Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради та припинено власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0694 га, кадастровий номер :03:195:0083.

Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1 072,20 грн.

Стягнуто з Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати

в сумі 1 072,20 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та Дніпровської міської ради залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2024 року залишено без змін.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив того, що він у встановленому законом порядку набув право власності на спірне домоволодіння - на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2018 року у справі № 201/2200/18, яке набрало законної сили, про що були внесені відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та отримав в користування спірну земельну ділянку, не був обмежений строком виготовлення документації із землеустрою і не втратив право на це майно.

При цьому правомірність набуття зазначеного домоволодіння у власність була предметом судового розгляду, а тому обставини, встановлені у справі № 201/2200/18, відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України є преюдиційними для цієї справи.

Державна реєстрація за ОСОБА_1 такого права хоча і не є безспірним підтвердженням наявності в нього права власності, але створює спростовну юридичну презумпцію права власності.

Натомість ОСОБА_2 не довела обставин неправомірності набуття ОСОБА_1 права власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 , у тому числі з тих підстав, що вказаний будинок зруйнований.

Відхиляючи вказані аргументи ОСОБА_2 , суд першої інстанції вважав, що надані ОСОБА_1 письмові докази, зокрема технічний паспорт на домоволодіння, є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності на вказане нерухоме майно. Також зазначено про відсутність рішень повноважних органів про невідповідність домоволодіння санітарним чи технічним вимогам.

Разом з цим, надані ОСОБА_2 акт обстеження земельної ділянки № 29/08/23-Є від 29 серпня 2023 року, рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної ради № 1082 від 20 вересня 1991 року та інші графічні матеріали не є належним підтвердженням обставин відсутності об`єкта нерухомого майна саме станом на час набуття ОСОБА_1 на нього права власності.

Встановивши, що на земельній ділянці на АДРЕСА_1 знаходився будинок, який належав на праві власності ОСОБА_1 , Дніпровська міська рада не мала підстав для передачі вказаної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції дійшов висновку, що задоволення позову ОСОБА_1 узгоджується із висновкам ЄСПЛ і становитиме пропорційне втручання в право ОСОБА_2 на мирне володіння майном, оскільки остання не вчинила необхідні дії для правомірного набуття у власність спірної земельної ділянки.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд визнав, що суд першої інстанції всесторонньо і повно з`ясував обставини у справі та вірно застосував норми матеріального права.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводів

25 вересня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Пічко Р. С. засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргоюна рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про відмову у задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову або про направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження

№ 12-234гс18) та у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі

№ 552/1354/18 (провадження № 61-44893св18), від 27 липня 2022 року у справі

№ 640/10412/21 (К/9901/42627/21)від 05 січня 2024 року у справі № 736/1435/21 (провадження № 61-7231св22).:

Заявник указує, що суди попередніх інстанцій не досліджували обставини щодо меж спірної земельної ділянки протягом 2015-2019 років, тоді як за вказаний період такі межі не були встановлені на місцевості. Також не враховано, що державні акти на землекористування чи право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_1 не надавалися, а отже їх існування не встановлено.

Формування земельної ділянки як окремого об`єкта передбачає отримання дозволу на розробку проєкту землеустрою.

Матеріали справи не містять відомостей та доказів щодо існування сформованої земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 станом на момент отримання ОСОБА_2 дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва а обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у 2015 році.

Земельна ділянка на АДРЕСА_1 за схематичним планом, наданим позивачем, має розмір 920 кв. м, тоді як земельна ділянка за вказаною адресою, сформована і оформлена ОСОБА_2 , має площу 694 кв. м.

Крім того, згідно з актом обстеження земельної ділянки № 29/08/23-Є від 29 серпня 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:195:0083, жодних будівель та/або споруд не виявлено.

Домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , в серпні 1991 року визнано непридатним для проживання, оскільки є аварійним із загрозою обвалення, згідно з рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної ради від 16 серпня 1991 року № 933. Суди на зазначені обставини уваги не звернули.

Застосування набувальної давності як підстави набуття ОСОБА_1 права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , є неможливим, оскільки не виконано вимог частини першої статті 344 ЦК України, зокрема щодо добросовісності заволодіння чужим майном і відкрите, безперервне володіння ним протягом 10 років. Сам по собі факт користування позивачами цим майном не є підставою для виникнення у них права власності за набувальною давністю.

Суди попередніх інстанцій ґрунтовно та всебічно не дослідили обґрунтування вимог зустрічного позову, підійшовши до цього питання формально та поверхнево, проігнорувавши, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. При цьому сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

ОСОБА_1 , набувши право власності на неіснуюче нерухоме майно - домоволодіння, знесене за 27 років до моменту набуття ОСОБА_2 у власність земельної ділянки, на якій таке домоволодіння розташовувалось, позбавляє останню права мирно володіти майном.

03 жовтня 2024 року Дніпровська міська рада засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила суд скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про відмову у задоволенні первісного позову.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження

№ 12-234гс18), від 05 червня 2019 року у справі № 392/1829/17 (провадження

№ 14-173цс19) та у постанові Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі

№ 640/10412/21 (провадження № К/9901/42627/21).

Заявник указує, що суди попередніх інстанцій не врахували відсутність на місцевості меж спірної земельної ділянки до моменту розроблення на замовлення ОСОБА_2 технічної документації протягом 2015-2019 років. Спірна земельна ділянка не була сформована в натурі, а право попереднього власника ( ОСОБА_3 ) житлового будинку на користування земельною ділянкою не було належним чином оформлене. Крім того, речові права щодо спірної земельної ділянки та житлового будинку не входили до спадкової маси після смерті останнього власника будинку ( ОСОБА_3 ).

Відсутність державної реєстрації речового права на земельну ділянку після 01 січня 2013 року не впливає на наявність права комунальної власності на відповідну земельну ділянку.

Саме надання дозволу на розробку проєкту землеустрою має на меті формування земельної ділянки як окремого об`єкта. Матеріали справи не містять відомостей щодо сформованої земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , станом на момент отримання ОСОБА_2 у 2015 році дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Крім того, домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , в серпні 1991 року визнано непридатним для проживання, оскільки є аварійним із загрозою обвалення, його мешканці відселені, а саме домоволодіння знесено.

Суди попередніх інстанцій не врахували, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

Зазначене спростовує мотиви суду апеляційної інстанції про те, що визначальним у цій справі є внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо ОСОБА_1 як власника, який отримав домоволодіння на АДРЕСА_1 у власність на підставі рішення суду.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Пічка Р. С., поданому до суду у листопаді 2024 року, Дніпровська міська рада просила про задоволення вимог касаційної скарги та скасування рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2024 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року.

У відзиві на касаційні скарги, поданому до суду у листопаді 2024 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Пільх А. В. заперечує проти доводів представника ОСОБА_2 - адвоката Пічка Р. С. та Дніпровської міської ради, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року залишити без змін.

Рух касаційних скарг у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Пічка Р. С. залишено без руху.

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2024 року касаційну скаргу Дніпровської міської ради залишено без руху.

Ухвалою Верховного Суду від 11 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Пічка Р. С. та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Дніпровської міської ради та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

29 жовтня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2018 року у справі № 201/2200/18, яке набрало законної сили, за ОСОБА_1 визнано право власності на домоволодіння на АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку літ А-1 з верандою літ а-1, загальною площею 62,8 кв. м, погребу літ В та споруд 1-4, яке розташоване на земельній ділянці площею 920 кв. м - за набувальною давністю.

У вказаній справі встановлено, що 24 жовтня 1952 року дід ОСОБА_1 - ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на будову, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_3 на праві власності належало домоволодіння в АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, після його смерті його дочки - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрували за собою по 1/5 частці права власності на вказане домоволодіння.

У 1970 року померла ОСОБА_4 , спадкоємицею її частки домоволодіння, стала донька - ОСОБА_6 , яка 21 жовтня 1971 року отримала свідоцтво про право на спадщину від 21 жовтня 1971 року за реєстровим № 2.34/6.

Також встановлено, що до 1996 року ОСОБА_1 спільно з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 користувався домоволодінням, а з 1996 року відповідачки фактично відмовились від домоволодіння на користь позивача.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно домоволодіння на АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку літ А-1 з верандою літ а-1, загальною площею 62,8 кв. м, погребу літ В та споруд 1-4, належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2018 року. Підстава внесення відомостей до реєстру: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 43338773, від 04 жовтня 2018року.

Матеріали справи містять технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 від 17 грудня 2015 року із схематичним планом земельної ділянки, загальною площею 920 кв. м, з яких: під будинок та господарські будівлі відведено 93 кв. м, під двір - 327 кв. м та під город - 500 кв. м.

Водночас матеріали справи містять клопотання ОСОБА_2 від 15 січня 2015 року до Дніпровської міської ради про надання дозволу на розроблення проектної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, площею 0,06га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва житлового будинку.

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 11 березня 2015 року № 52/62 надано ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки).

19 травня 2015 року ОСОБА_2 подала директору ТОВ «ГЕОСИСТЕМА ПЛЮС" підтвердження того, що земельна ділянка, заявлена нею до відведення, вільна від забудови. Також повідомила, що несе особисту відповідальність за достовірність наданої інформації та документів, що її підтверджують, а також за будь-які наслідки, до яких може призвести її використання. Додатково інформувала, що у разі виникнення будь-яких вимог будь-яких осіб щодо земельної ділянки, заявленої до відведення за адресою: АДРЕСА_1 , вона самостійно несе повну юридичну, матеріальну або будь-яку іншу відповідальність за належне задоволення цих вимог згідно з чинним законодавством.

20 грудня 2018 року ОСОБА_2 подала Дніпровської міської ради проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , та клопотання про затвердження цього проєкту землеустрою для передання цієї ділянки їй у власність.

Рішенням Дніпровської міської ради від 23 січня 2019 року № 165/40 «Про передачу земельної ділянки на АДРЕСА_1 у власність громадянці ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» спірну земельну ділянку передано у власність ОСОБА_2 .

Згідно з актом обстеження земельної ділянки від 29 серпня 2023 року

№ 29/08/23-Є, складеним Інспекцією з державного контролю за використанням та охороною земель, на території земельної ділянки на АДРЕСА_1 площею 0,694 га не виявлено жодних будівель або споруд.

Згідно пунктом 1 рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної ради від 20 вересня 1991 року № 1082 одинокій ОСОБА_7 , що виселяється з аварійного із загрозою обвалення будинку АДРЕСА_1 надано однокімнатну квартиру.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Пічка Р. С., та Дніпровської міської ради не підлягають задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушення своїх прав та необхідність їх захисту у судовому порядку ОСОБА_1 вбачав у тому, що надання міською радою відповідачці земельної ділянки, якою фактично він користується та на якій розташований належний йому на праві власності житловий будинок, відбулося з порушенням законодавства України та його речових прав.

Заперечуючи проти вимог за первісним позовом та пред`являючи зустрічний позов, ОСОБА_2 зазначила про відсутність правових підстав як для набуття ОСОБА_1 права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , так і щодо державної реєстрації за ним указаного речового права.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 та відмовляючи у позові ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходили з того, що на земельній ділянці, наданій безкоштовно в приватну власність ОСОБА_2 на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), вже знаходився будинок, який належить на праві власності ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає такі висновки судів законними, обґрунтованим та такими, що відповідають обставинам та матеріалам справи.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частин першої, другої статті 316 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За змістом частин третьої, п`ятої, шостої, сьомої статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом .

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочині. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).

За змістом частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Встановлено, що ОСОБА_1 набув право власності на домоволодіння на АДРЕСА_1 на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2018 рокуу справі № 201/2200/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про визнання права власності за набувальною давністю.

Вказане заочне рішення набрало законної сили.

На підставі цього заочного рішення та відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 43338773, від 04 жовтня 2018 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на спірне домоволодіння, про що були внесені відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У постанові від 12 березня 2019 у справі № 911/3594/17 (провадження

№ 12-234гс 18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави.

Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

Отже, за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист якого подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Під час розгляду справи № 201/2200/18 судом встановлено, що дід ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , 24 жовтня 1952 року отримав свідоцтво про право власності на будову - домоволодіння в АДРЕСА_1 .

У 1966 року ОСОБА_3 помер, після чого його дочки: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , як спадкоємиці, зареєстрували за собою по 1/5 частці права власності на вказане домоволодіння.

В 1970 року померла ОСОБА_4 . Спадкоємицею її частки домоволодіння стала дочка - ОСОБА_6 , яка 21 жовтня 1971 року отримала свідоцтво про право на спадщину від 21 жовтня 1971 року за реєстровим № 2.34/6.

Встановлено, що до 1996 року позивач ОСОБА_1 спільно з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 користувався домоволодінням, а з 1996 року відповідачки фактично відмовились від домоволодіння на користь позивача.

З огляду на викладене, суд у справі № 201/2200/18 дійшов висновку про те, що з 1996 року позивач ОСОБА_1 добросовісно заволодів чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ними понад 22 роки, підтримував його в належному стані, справно оплачував комунальні послуги з утримання будинку, електроенергію.

Таким чином, як правомірність набуття ОСОБА_1 права власності на домоволодіння, так і підстави для державної реєстрації за ним цього права, не спростовані ОСОБА_2 та Дніпровською міською радою.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За змістом статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Вказана норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

У випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі

№ 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20).

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що набувши право на будинок на АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 набув право користування земельною ділянкою під цим будинком.

Таким чином, у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок у ОСОБА_1 виникло речове право щодо земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які на ній розміщені.

Згідно із частиною п`ятою статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Ураховуючи викладене, суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, зокрема наявність у ОСОБА_1 речових прав на домоволодіння на АДРЕСА_1 та на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які на ній розміщені, та здійснення державної реєстрації за ним права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна - будинок, правомірність якої не спростована, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність у Дніпровської міської ради підстав для передачі земельної ділянки за вказаною адресою у власність ОСОБА_2 .

Отже, оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування, яким цю земельну ділянку надано відповідачці, без попереднього припинення речового права ОСОБА_1 на частину земельної ділянки на АДРЕСА_1 у порядку, визначеному законом, порушує права позивача як землекористувача, є незаконним та підлягає скасуванню.

Крім того, передача Дніпровською міською радою спірної земельної ділянки, на якій розташований належний ОСОБА_1 житловий будинок, у приватну власність ОСОБА_2 , порушує його право мирно володіти майном у розумінні положень статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів про наявність підстав для задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову. Такі висновки спростовують доводи касаційних скарг у відповідній частині.

Зокрема, необґрунтованими є посилання заявників на те, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , в серпні 1991 року визнано непридатним для проживання, оскільки є аварійним із загрозою обвалення, його мешканці відселені, а домоволодіння знесено.

Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Згідно з положеннями статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Аналіз зазначених норми дає підстави дійти висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статі 349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту знищення спірного об`єкту нерухомості як на момент розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки), так і на момент затвердження цього проєкту та передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , а також звернення ОСОБА_1 із заявою щодо припинення права власності через знищення нерухомого майна.

Також матеріали справи не містять відомостей про звернення органу місцевого самоврядування до суду із позовом у порядку статті 1277 ЦК України про визнання спадщини відумерлою до моменту набуття позивачем права власності на будинок на підставі рішення суду.

Крім цього, під час затвердження проєкту землеустрою про надання спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 органу місцевого самоврядування могло бути відомо про розташування на ній будівлі (без зазначення ступеню руйнації).

За таких обставин розпорядження міською радою спірною земельною ділянкою без попереднього припинення речового права ОСОБА_1 на частину цієї ділянки у порядку, визначеному законом, свідчить про порушення прав останнього.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 та відмовляючи у позові ОСОБА_2 , суди врахували встановлені судами у справі № 201/2200/18 преюдиційні обставини щодо спільного користування ОСОБА_1 разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 домоволодінням, та фактичну відмову останніх від домоволодіння на користь позивача, які в силу положень статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

При цьому доводи касаційних скарг зводяться до незгоди заявників із висновками судів, зокрема і щодо встановлення вищевказаних обставин, а також до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою, а саме доказів, які, на переконання позивача за первісним позовом, підтверджують його право власності на спірний будинок.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційних скарг, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Посилання у касаційних скаргах на неврахування правових висновків Верховного Суду зводяться до незгоди заявників з висновками судів щодо встановлення обставин справи.

У справі, яка розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у скаржників іншої точки зору на встановлені судами обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухвалених рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.

З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Пічка Романа Сергійовича та Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець