Провадження №22-ц/824/8483/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача.

На обґрунтування позову зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який був розірваний рішенням суду від 12.05.2014 року. Від шлюбу з відповідачем народився спільний син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу син проживає з нею та перебуває на її утриманні. Рішенням суду від 22.05.2015 року стягнуто з ОСОБА_1 аліменти в розмірі частини з усіх видів доходу щомісячно, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , починаючи з 16.04.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. За відповідачем утворилась заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 429 697,25 грн., що підтверджується копією розрахунку заборгованості по аліментам у виконавчому провадженні № НОМЕР_4 від 06.05.2024 року. Відповідач є працездатною особою, не має на утриманні інших неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків, у лікаря нарколога та психіатра на обліку не перебуває, захворювань не має, що могло б унеможливлювати сплату ним аліментів. У зв`язку з цим позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь пеню за несвоєчасну сплату аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 5 852 876 грн. 15 коп. по виконавчому провадженню № НОМЕР_4.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 січня 2025 року позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів за період з 06.04.2015 року по 01.06.2024 року у розмірі 429 697,25 грн. та судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими. У зв`язку з цим апелянт просив оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов залишити без задоволення. Водночас в скарзі апелянт зазначив прохання приєднати до матеріалів справи надані до апеляційної скарги докази, та дослідити докази, що не були досліджені судом першої інстанції.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

У апеляційні скарзі апелянтом було заявлено клопотання про приєднання до матеріалів справи та дослідження доказів, які не були досліджені судом першої інстанції, а саме копії розписок, копії платіжних документів, перекладених на українську мову, копію паспорта відповідача з відмітками про перебування за межами України.

Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання, зазначає таке:

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У Постанові ВС від 13.01.2021 року у справі №264/949/19 зазначається, що відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Верховний суд роз`яснив, що тлумачення п. 6 ч. 2 ст. 356, ч. ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини справи, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положення про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

На підтвердження неможливості подання вказаних доказів до суду першої інстанції відповідач зазначив, що він був позбавлений можливості бути присутнім при розгляді справи, оскільки з 31 серпня 2017 року проживає в США, тому не зміг скористатися правами учасника справи, передбачними ст. 43 ЦПК України, зокрема, подавати докази, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Враховуючи вищевказане, з метою правильного вирішення спору колегія суддів вважає за необхідне прийняти вказані докази до уваги під час перегляду оскаржуваного рішення.

У судове засідання, призначене на 19.06.2025 року, з`явився представник відповідача.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києві від 12.05.2014.

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , батьками якого записані - ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 19.07.2006 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22.05.2015 року стягнуто аліменти з ОСОБА_1 в розмірі частини з усіх видів доходу щомісячно, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи з 16 квітня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

На підставі вказаного рішення суду було видано виконавчий лист і постановою старшого державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 06.05.2024 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_4.

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, складеним державним виконавцем, станом на 01.06.2024 року загальний розмір заборгованості по сплаті аліментів за боржником ОСОБА_1 становить 429 697,25 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, зазначив, що відповідач допустив прострочення сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , беручи до уваги, що сума неустойки (пені), заявлена позивачем в розмірі 5 852 876,15 грн. за порушення відповідачем аліментних зобов`язань перевищує 100% заборгованості по цим зобов`язанням, яка станом на 01.06.2024 року становила 429 697,25 грн., стягнення її в заявленому розмірі є непропорційним та значно перевищує збитки, заподіяні одержувачу аліментів внаслідок неотримання грошових коштів, а тому дійшов висновку про стягнення пені у розмірі 429 697,25 грн.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким рішенням суду першої інстанції в повному обсязі.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Оскільки зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені.

Як вбачається з доданих до апеляційної скарги документів, за період з 12.05.2015 року по 27.08.2019 року ОСОБА_5 - мати ОСОБА_1 за його дорученням в зв`язку з його перебуванням за межами України передавала ОСОБА_2 гроші на утримання дитини, про що були оформлені відповідні розписки.

Згідно вищезгаданих розписок ОСОБА_1 за вказаний період було передано ОСОБА_2 грошові кошти на утримання дитини - ОСОБА_3 у розмірі 50 916, 00 грн.

Крім того, відповідач перераховував кошти ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 і в безготівковій формі, про що свідчать копії платіжних документів, наданих відповідачем до апеляційної скарги та досліджених судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вказаних платіжних документів відповідачем у період з 23.09.2019 року по 27.12.2023 року було переказано на користь позивача 267 150, 00 грн.

Таким чином на користь позивачки ОСОБА_2 відповідно до рішення суду від 22 травня 2015 року у справі було сплачено 318 066,00 грн. на утримання дитини.

Колегія суддів апеляційного суду приймає в якості підтвердження сплати боржником на користь стягувача аліментів і розписки та квитанції без зазначення призначення платежу «аліменти», оскільки доказів на підтвердження наявності інших зобов`язань платника перед стягувачем у матеріалах справи немає, як і не надано доказів відмови останньої від отримання грошових переказів від платника, що доводить, що грошові кошти, сплачені ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , є саме аліментами на дитину, і вони були отримані стягувачем.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 199/2951/21 (провадження № 61-1769св23), де встановлено, що між стягувачем та боржником немає інших грошових зобов`язань, окрім аліментних. Стягувач не заперечувала отримання від боржника тих грошових переказів, де вона була зазначена отримувачем, а матеріали справи не містять відомостей щодо відмови стягувача від отримання грошових переказів, здійснених боржником. Наведене свідчить про часткове добровільне виконання боржником свого обов`язку зі сплати аліментів. Враховуючи, що боржник надав копії квитанцій про здійснення платежів на користь стягувача, у державного виконавця не було підстав не враховувати надані боржником квитанції під час визначення заборгованості зі сплати аліментів.

Як убачається з матеріалів справи, згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, складеним державним виконавцем, станом на 01.06.2024 року загальний розмір заборгованості по сплаті аліментів за боржником ОСОБА_1 становить 429 697,25 грн.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 відповідно до рішення суду від 22 травня 2015 року у справі було сплачено 318 066,00 грн. на утримання дитини, які виконавцем обліковано не було.

Враховуючи вищевикладене, розмір заборгованості по сплаті аліментів підлягає зменшенню на суму, яку відповідач довів у судовому засіданні, а саме на 318, 066, 00 грн.

Таким чином, розмір заборгованості складає 111 631, 25 грн ( 429 697, 25 грн - 318 066, 00 грн).

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Проте таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, що містяться у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц та від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі № 316/639/18 зазначено, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Колегія суддів звертає увагу, що при обрахуванні розміру пені за заборгованістю зі сплати аліментів слід приймати до уваги викладену Верховним Судом у постанові від 19 січня 2022 року у справі №711/679/21 (провадження № 61-18434св21) правову позицію щодо врахування часткових платежів при наявності заборгованості за аліментами за попередні періоди, а також щодо формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості», що міститься у частині першій статті 196 СК України.

Верховний Суд зазначив, що «при застосуванні формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» в абзаці 1 частини 1статті 196 СК України якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць.

Оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується».

Враховуючи вищевикладене, оскільки пеня не може бути вищою від розміру заборгованості по сплаті аліментів, колегія суддів дійшла висновку про те, що пеня за прострочення сплати аліментів становить 111 631 грн. 25 коп., що є підставою для зміни рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням процесуальних норм.

Відповідно до положень ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для зміни чи скасування судового рішення виключно за умови, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги ( на 74,02%), необхідно компенсувати витрати зі сплати судового збору в суді апеляційної інстанції з Держави Україна на користь ОСОБА_1 в розмірі 4 770, 94 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 січня 2025 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 111 631 (сто одинадцять тисяч шістсот тридцять одна) грн. 25 коп.

Компенсувати на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) з Державного бюджету України частину судового збору в розмірі 4 770 (чотири тисячі сімсот сімдесят) грн. 94 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько