Романівський районний суд Житомирської області
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 липня 2025 року селище Романів

Романівський районний суд Житомирської області в складі судді Ковальчука М.В., з участю секретаря судового засідання Багінської В.І., представника позивача Крижанівського О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Романівської селищної ради Житомирського району Житомирської області про визнання права власності на земельну частку (пай) та зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В :

В липні 2024 року через систему «Електронний суд» адвокат Крижанівський О.А. звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до Романівської селищної ради Житомирського району Житомирської області, в якому просить визнати за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) розміром 4,21 умовних кадастрових гектарів в межах території Романівської селищної територіальної громади Житомирського району Житомирської області в порядку паювання земель, що перебували в колективній власності сільськогосподарської асоціації пайовиків «Надія» с. Велика Козара (далі САП «Надія» с. Велика Козара) та зобов`язати цей орган місцевого самоврядування виділити позивачу спірну земельну частку (пай) в межах території вказаної територіальної громади.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 09 січня 1976 року позивача було прийнято в члени колгоспу імені Ілліча с. Велика Козара та призначено на посаду слюсаря. У 1992 році колгосп імені Ілліча с. Велика Козара було реорганізовано в САП «Надія» с. Велика Козара.

На момент видачі САП «Надія» с. Велика Козара державного акту на право колективної власності на землю від 14 грудня 1995 року позивач був членом САП «Надія» с. Велика Козара, проте, з невідомих причин його не було включено до списку громадян-членів САП «Надія» с. Велика Козара, що додається до державного акту.

Позивач довідався про порушення його прав із листа Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 11 квітня 2024 року, з якого стало відомо, що останній не був включений до списку осіб до державного акту на право колективної власності на землю САП «Надія» с. Велика Козара.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, та вказав на наявність підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду із даним позовом, оскільки позивач на момент видачі державного акта САП «Надія» не працював в даному підприємстві та не був у складі керівних органів САП.

Учасники справи в судове засідання, будучи належним чином повідомленими про час і місце його проведення, не з`явилися. Романівською селищною радою Житомирського району Житомирської області заявлено клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача, щодо задоволення позову не заперечила.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, заслухавши пояснення представника позивача, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що в архівному витязі № 115-01/07-03 від 13 березня 2024 року, виданому архівним відділом Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області, містяться відомості про прийняття ОСОБА_1 в члени колгоспу імені Ілліча с. Велика Козара (протокол № 1 від 09 січня 1976 року загальних зборів уповноважених членів колгоспу імені Ілліча с. Велика Козара від 09 січня 1976 року) та про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача гаражем (продовження звітно-виборних зборів колгоспу імені Ілліча від 02 березня 1992 року).

Також з вказаного архівного витягу вбачається, що в архівному фонді сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» (далі СТОВ «Надія») с. Велика Козара в книгах протоколів засідань правління, загальних і звітних зборів уповноважених за 1975-1976 роки, 1992 рік та 1998 рік інших рішень про прийняття, переведення та звільнення ОСОБА_1 не виявлено.

У трудовій книжці, виданій 03 грудня 1975 року, володільцем якої значиться ОСОБА_1 1952 року народження, містяться відомості про прийняття в порядку переведення в Дзержинський ПМШБО з колгоспу імені Ілліча слюсарем (наказ № 23 від 14 квітня 1992 року).

Згідно архівної довідки, виданої архівним відділом Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області від 22 січня 2025 року № 05-02/01-28, в архівному фонді СТОВ «Надія» с. Велика Козара у книгах протоколів засідань правління і звітних зборів членів САП «Надія» с. Велика Козара Дзержинського району Житомирської області за 1993-1995 роки рішень про виведення з членів господарства ОСОБА_1 не виявлено.

14 грудня 1995 року Великокозарською сільською радою народних депутатів виданий САП «Надія» державний акт на право колективної власності на землю серії ЖТ-07-05-000015, згідно якого було передано у колективну власність 1165,6 га землі для сільськогосподарського використання відповідно до рішення Великокозарської сільської ради народних депутатів від 27 липня 1995 року. Вказаний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 1.

Додатком № 1 до державного акту визначено «Список громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства», що мають право на земельну частку (пай).

У списку осіб, доданому до вказаного державного акта на право колективної власності на землю, ім`я ОСОБА_1 відсутнє.

Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 11 квітня 2024 року № 29-6-0.6-1431/2-24, в «Документації по паюванню земель, переданих у колективну власність КСП «Надія» Великокозарської сільської ради Дзержинського району Житомирської області» та «Проектно-технічної документації із землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) та складання державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам членам реформованого КСП «Надія» на території Великокозарської сільської ради Дзержинського району Житомирської області» ОСОБА_1 відсутній в списках осіб, які мають право на земельну частку (пай) реформованого КСП «Надія». Також вказано, що відповідно до Додатку № 1 до державного акту на право колективної власності на землю серії ЖТ-07-05-000015, виданого САП «Надія» Великокозарівської сільської ради Дзержинського району Житомирської області, ОСОБА_1 відсутній в списках осіб, які мають право на земельну частку (пай) САП «Надія».

Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 05 червня 2024 року № 2065/35-24, в матеріалах, які входять до складу наявної у Відділі № 1 «Документації по паюванню земель, переданих у колективну власність КСП «Надія» Великокозарської сільської ради Дзержинського району Житомирської області», згідно додатку до розпорядження голови Дзержинської районної державної адміністрації від 26 березня 1997 року № 97 «Розрахунку вартості земельної частки (паю) та її розміру в умовних кадастрових гектарах» розмір земельної частки (паю) по даному господарству становить 4,21 умовних кадастрових гектарів.

Згідно архівної довідки, виданої архівним відділом Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області від 15 березня 2024 року № 134-01/07-03, відповідно до протоколу звітно-виборних зборів колгоспників колгоспу «Прогрес» від 04 лютого 1976 року, колгосп імені Ілліча с. Велика Козара та колгосп «Прогрес» смт. Дзержинськ були об`єднані в спеціальне господарство по виробництву вовни і м`яса яловичини. Відповідно до протоколу загальних зборів членів колгоспу імені Ілліча від 01 березня 1989 року, після роз`єднання господарство діяло окремо та отримало назву колгосп імені Ілліча с. Велика Козара. Згідно протоколу установчих зборів САП «Надія» від 09 жовтня 1992 року № 1, на базі колгоспу імені Ілліча створено САП «Надія» с. Велика Козара. Відповідно до протоколу звітно-загальних зборів САП «Надія» від 28 січня 2000 року № 1, САП «Надія» реорганізовано в СТОВ «Надія».

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, СТОВ «Надія» (ідентифікаційний код в ) припинило свою діяльність 19 жовтня 2007 року.

Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною другою статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 3 ЦК України встановлено, що загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною дев`ятою статті 5 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України від 05 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Згідно статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 899-ІV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільсько-господарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, громадяни та юридичні особи, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай).

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно з вимогами статей 22, 23 Земельного кодексу України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) та Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства (далі КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Порядку паювання земель має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду у судах. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Отже, особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатку до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку.

У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП.

Правова позиція викладена Верховним Судом у постановах: від 02 березня 2020 року у справі № 573/813/19-ц (провадження № 61-1543св20), від 17 березня 2020 року у справі № 396/1683/18-ц (провадження № 61-9879св19), від 13 травня 2020 року у справі № 627/66/17 (провадження № 61-42431св18), від 20 травня 2020 року у справі № 384/642/17 (провадження № 61-37931св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 530/311/19 (провадження № 61-18113св19), від 22 жовтня 2020 року у справі № 149/2978/18 (провадження № 61-4932св19), від 16 грудня 2020 року у справі № 637/672/19-ц (провадження № 61-553св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 609/1117/18 (провадження № 61-5685св19).

САП «Надія» отримав державний акт на право колективної власності на землю 14 грудня 1995 року, позивач на час передачі державного акта був членом САП «Надія». Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 був виключений з членів САП «Надія» на час отримання ним земельної ділянки.

Виходячи із зазначеного, суд приходить до висновку, що оскільки на час видачі (14 грудня 1995 року) САП «Надія» державного акта на право колективної власності на землю для ведення сільськогосподарського виробництва ОСОБА_1 не був виключений в установленому законом порядку із членів САП, то відповідно мав право на внесення до списку осіб на розпаювання землі, однак не був включений до такого списку з невідомих причин.

Разом з тим, згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на зазначені вимоги в даній справі слід застосовувати положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР 1963 року.

Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до статті 76 ЦК УРСР 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

У пункті 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України вказано, що правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.

У статтях 71, 75 ЦК УРСР 1963 року зазначено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Статтею 80 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Оскільки право на позов у ОСОБА_1 виникло ще у 1995 році, то трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, сплинув до набрання чинності ЦК України 2003 року, тому суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки його спливу, без подання відповідної заяви іншими сторонами спору.

Право на позов у ОСОБА_1 виникло з 15 грудня 1995 року, тобто після видачі САП «Надія» державного акта на землю.

Тому, звернувшись до суду у липні 2024 року, позивач пропустив встановлений законодавством строк звернення до суду з цим позовом, оскільки позивач про порушення своїх прав дізнався, або повинен був дізнатися, коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників.

Позивач як член САП повинен був дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі САП «Надія» (1995 рік) акта на право колективної власності на землю. Однак, позивач у передбачений законом строк не звернувся до суду з вказаними вимогами, строк позовної давності пропущено позивачем майже на 20 років і поважних причин пропуску цього строку, які могли б бути підставою для його поновлення, судом не встановлено.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач та представник позивача не навів обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду із даним позовом.

Доводи позивача та представника позивача зводяться до констатації факту дотримання позивачем строку позовної давності в силу його необізнаності про порушене право і з урахуванням часу, коли про це стало відомо, зокрема з моменту отримання у квітні 2024 року листа Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області.

Також суд вважає неспроможними твердження представника позивача про поважність причин пропуску строку позивачем для звернення до суду з даним позовом з тих підстав, що останній на момент видачі державного акта САП не працював в даному підприємстві та не був у складі керівних органів цього САП, оскільки розпаювання земель колишніх колгоспів, яке почало проводитись з 1995 року, є загальновідомим фактом, а тому ОСОБА_1 , як член САП, який працював в цьому сільськогосподарському підприємстві в 1976-1992 роках, повинен був дізнатись і дізнався про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі САП «Надія» державного акту на землю.

Аналогічні висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах містяться у постановах Верховного Суду: від 19 грудня 2019 року в справі № 629/4423/17, від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18, від 17 червня 2020 рокуу справі № 600/528/16, від 21 жовтня 2020 року в справі № 401/971/19, 03 лютого 2021 року в справі № 403/402/19, від 21 липня 2021 року в справі № 933/670/20, від 27 липня 2021 року в справі № 686/6892/20.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність поважних причин для поновлення строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, а тому у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 10-13, 141, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) до Романівської селищної ради Житомирського району Житомирської області (адреса місцязнаходження: вул. Сергія Лялевича, 2 селище Романів Житомирський район Житомирська область, ідентифікаційний код в ) про визнання права власності на земельну частку (пай) та зобов`язання вчинення певних дій відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду в порядку передбаченому підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Тридцятиденний строк на оскарження даного судового рішення слід обчислювати з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 31 липня 2025 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя М.В. Ковальчук