Єдиний унікальний номер справи № 759/2826/23
Провадження №22-ц/824/6039/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та товариства з обмеженою відповідальністю «Затишок і Ко»на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року у справі за позовом керівника Святошинської окружної прокуратури міста Києва, в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «Затишок і Ко», третя особа: Державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у м. Києві Аврамченко Сніжана Сергіївна, державний реєстратор Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кендзьора Вікторія Ярославівна, Національний природний парк «Голосіївський», Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів.

На обґрунтування позову зазначав про те, що встановлено факт порушення прав територіальної громади міста Києва через позбавлення її можливості реалізувати усі правомочності власника щодо земельної ділянки площею 0,1058 га у Святошинському районі міста Києва під об`єктом природно-заповідного фонду. Указом Президента України від 27.08.2007 № 794/2007 (із змінами, внесеними згідно з Указом Президента України від 30.10.2008 № 976/2008) на території міста Києва створено національний природний парк «Голосіївський» (далі - НПП «Голосіївський»). Встановлено площу земель зазначеного парку у розмірі 4 524,52 га, в тому числі 1 879,43 га земель, що вилучаються в установленому порядку у Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» та надаються НПП «Голосіївський» в постійне користування, а також 2 646,09 га земель, що включаються до його складу без вилучення у землекористувачів згідно з додатком. Указом в.о. Президента України від 01.05.2014 року територію парку було розширено на 6 462,62 га за рахунок земель КП «Святошинське ЛПГ» КО «Київзеленбуд» без вилучення у землекористувача.

У 2014 році до складу НПП «Голосіївський» увійшла й земельна ділянка площею 22,5048 га, в межах якої перебуває виділ 2 кварталу 112 Святошинського лісництва КП «Святошинське ЛПГ».

На підставі охоронного зобов`язання № 1 від 07.06.2022 року - 6 462,62 га цінних природних територій, які включені до складу НПП «Голосіївський» без вилучення у постійного землекористувача і входять до складу природно-заповідного фонду України, в тому числі - 112 квартал Святошинського лісництва з метою збереження і охорони, передані під охорону КП «Святошинське ЛПГ». Разом з тим, Святошинською окружною прокуратурою міста Києва встановлено, що на частині земельної ділянки з кадастровим номером :75:669:0001 (м. Київ, Святошинський район, 112-й квартал Святошинського лісництва) розташовано самочинно побудоване нерухоме майно.

В ході здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0000003, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.01.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України встановлено, що на підставі рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у м. Києві Аврамченко С.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 28.04.2016 року (первинна реєстрація права власності на будівлю загальною площею 332,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , відбулась за ОСОБА_1 на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області № 2-2027 від 25.11.2010 року. У подальшому рішенням державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кендзьори В.Я. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.02.2017 року на підставі Акту оцінки і передачі майна до Статутного капіталу від 15.12.2016 року(посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Цопіною Н.Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 2236, 2237) вказану нежитлову будівлю ОСОБА_1 передано до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю «Затишок і Ко».

Разом з тим, під час досудового розслідування встановлено, що будівництво вказаного об`єкту нерухомості відбулось на земельній ділянці, що не була відведена для будівництва, без дозволу власника земельної ділянки, без дозволів відповідного органу контролю на виконання будівельних робіт, а тому відповідно до положень ст. 376 Цивільного кодексу України є самочинним будівництвом. Позивач вважає, що з метою усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою площею 0,1058 га, правочин, оформлений актом оцінки підлягає визнанню судом недійсним, реєстрація права власності підлягає скасуванню, самочинно побудований об`єкт нерухомого майна та інші розміщені на ній тимчасові споруди підлягають знесенню, а земельна ділянка поверненню.

У зв`язку з цим позивач просив суд усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :75:669:0001 шляхом: скасування рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Аврамченко С.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриття розділу) від 28.04.2016 року та здійсненої на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності ОСОБА_1 з одночасним припиненням права власності на нього; шляхом визнання недійсним Акта оцінки і передачі майна до Статутного капіталу ТОВ «Затишок і Ко», виданий 15.12.2016 року, видавник ОСОБА_1; скасування рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кендзьори В.Я. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.02.2017 року та здійсненої на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ТОВ «Затишок і Ко» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00) з одночасним припиненням права власності ТОВ «Затишок і Ко» на нього; зобов`язання ТОВ «Затишок і Ко» знести об`єкт самочинного будівництва- приміщення закладу громадського харчування площею 332, 3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язання ТОВ «Затишок і Ко» повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради земельну ділянку площею 0,1058 га та привести в придатний для використання стан, звільнивши її від тимчасових споруд та оздоблення, а саме: дерев`яного паркану, доріжок з бруківкою та бетонним покриттям, дерев`яних альтанок, бетонних стежок.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 20.12.2024 року відповідач ТОВ «Затишок і Ко» направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.

У скарзі апелянт просив оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, стягнути з позивача судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 30.12.2024 року відповідач ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.

У зв`язку з цим апелянт просив оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

25 лютого 2025 року до апеляційного суду від Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшли пояснення щодо апеляційної скарги відповідача ТОВ «Затишок і Ко», в якому зазначено прохання про задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

27 лютого 2025 року до суду від позивача надійшли відзиви на апеляційні скарги відповідачів, в яких позивач просить скарги залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

09 квітня 2025 року до апеляційного суду від відповідача ОСОБА_1 надійшли заяви про застосування строку позовної давності до позовних вимог у справі та про залишення позовної заяви без руху.

У судове засідання, призначене на 12.06.2025 року, з`явилися прокурор, представник позивача, представники відповідача, представник третьої особи.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків:

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги зазначив, що перебування спірної земельної ділянки у приватній власності свідчать про порушення прав держави на користування та розпорядження цією земельною ділянкою, що триває.

Наведене є порушенням права власності держави на земельну ділянку, оскільки позбавляє її можливості здійснювати належний контроль за використанням земель природно-заповідного призначення за їх цільовим призначенням, своєчасно вживати заходів з їх охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів, створює стан юридичної невизначеності щодо цільового призначення земельної ділянки.

Як убачається з апеляційних скарг, переважна більшість їх доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу на неналежність прийняття позиції апелянта щодо пропуску строку позовної давності.

Як було встановлено в ході розгляду справи, факт набуття права власності як на земельну ділянку, так і на спірну будівлю відповідачі ґрунтують на наявності рішення Брянківського районного суду Луганської області від 25.11.2010 року №2-2027.

Прокурором у ході розгляду справи були надані докази того, що дане рішення вказаний суд ніколи не ухвалював.

Відповідачі критикують таку позицію прокурора, навпаки зазначаючи про факт існування такого рішення.

Відповідно до ч.4 ст.81 ЦПК України у разі, якщо сторона зазначає про існування певної обставини або дії, а інша заперечує, то обов`язок доведення факту існування такої обставини покладається саме на ту сторону, яка стверджує про таке існування.

У разі невиконання такого обов`язку стороною суд визнає відсутність такої обставини встановленою.

За таких умов, саме відповідачі мали довести факт існування зазначеного рішення суду.

Вказане рішення відсутнє в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

У ході розгляду справи сторона позивача заперечувала проти факту існування такого рішення і просила відповідача надати оригінал тієї копії вищевказаного рішення суду, на яку посилалися відповідачі, чого останніми зроблено не було.

Ч.6 ст.95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Таким чином в ході розгляду справи не здобуло підтвердження факт наявності рішення Брянківського районного суду Луганської області від 25.11.2010 року.

У свою чергу це обумовлює висновок про те, що дана земельна ділянка ніколи не вибувала із власності територіальної громади, а відповідачі не набували права власності ні на землю, ні на будівлю. Оскільки спірна земля не вибувала із власності територіальної громади, відтак продовжувала бути власністю останньої, заявлені в рамках справи вимоги є по своїй суті негаторними, а саме такими, що направлені на усунення перешкод власника у можливості користуватися та розпоряджтися своїм майном.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, а тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення (пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Відповідь на решту доводів апеляційної скарги вже фактично було надано судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні. З такою позицією суду першої інстанції погоджується колегія суддів і не вбачає підстав для їх наведення, про що зазначено вище.

З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та товариства з обмеженою відповідальністю «Затишок і Ко» залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києвавід 10 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько