У х в а л а

29 липня 2025 року

м. Київ

Справа № 496/5652/22

Провадження № 61-1671ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження

за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - позивач), інтереси якого представляє адвокат Шарандак Андрій Андрійович (далі - адвокат),

на постанову Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року

у справі за позовом позивача до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - відповідач) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_2 (далі - третя особа) як начальника виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо» станції «Одеса-Головна» філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» - про визнання протиправним і скасування наказу про припинення трудового договору (контракту), поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди і

в с т а н о в и в:

1. У листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив:

(1) визнати протиправним (незаконним) і скасувати наказ третьої особи від 3 травня 2022 року № 261/ОС (далі - наказ про звільнення);

(2) поновити позивача на посаді начальника пасажирського поїзда виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо» станції «Одеса-Головна» філії «Пасажирська компанія» з 4 травня 2022 року;

(3) стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 4 травня 2022 року;

(4) стягнути з відповідача на користь позивача 50 000,00 грн відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним звільненням.

2. 29 квітня 2024року Біляївський районний суд Одеської області ухвалив рішення, згідно з яким позов задовольнив: визнав протиправним і скасував наказ про звільнення; поновив позивача на роботі; стягнув з відповідача на користь позивача 391 929,30 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період із 4 травня 2022 року до дати поновлення на роботі та 50 000,00 грн компенсації моральної шкоди; вирішив питання про розподіл судових витрат.

3. 28 листопада 2024 року Одеський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою частково задовольнив апеляційну скаргу відповідача: скасував рішення суду першої інстанції й ухвалив нове - про відмову у задоволенні позову.

4. 6 лютого 2025 року адвокат в інтересах позивача подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати зазначену постанову та залишити в силі рішення Біляївського районного суду Одеської області від 29 квітня 2024 року. Мотивував касаційну скаргу так:

- апеляційний суд не врахував висновки, сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 8 квітня 2020 року у справі № 357/11936/18, від 17 лютого 2022 року у справі № 608/1224/20, від 27 вересня 2023 року у справі № 677/1181/22, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2022 року у справі № 293/100/20, про те, що звільнення працівника на підставі пункту 8 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за невиконання чи неналежне виконання обов`язків, передбачених контрактом, не можна вважати законним без визначення конкретних умов контракту, які не виконував чи неналежно виконував працівник, і без встановлення допущених ним порушень на підставі належних і допустимих доказів; у разі розірвання контракту з ініціативи роботодавця з підстав, установлених у контракті, але непередбачених чинним законодавством, звільнення відбувається за пунктом 8 статті 36 КЗпП України (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідач не надав позивачеві жодних пояснень і документів (крім наказу про звільнення) щодо причин і підстав звільнення. Адвокат в інтересах позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом, у якому просив надати інформацію про те, які вимоги (пункти) контракту від 3 квітня 2013 року № 20 порушив позивач, та чим підтверджуються такі порушення. У відповіді на цей запит відповідач формально вказав пункт 8 статті 36 КЗпП України і пункт 18 контракту без конкретизації порушеного припису контракту та доказів, які це порушення підтверджують.

Під час розгляду справи відповідач неодноразово наголошував, що позивач порушив: (1) пункт 7.2 розділу 7 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 27 грудня 2006 року № 1196; (2) пункти 6.6, 6.9, 10.4, підпункт 10.2.1 Інструкції начальника поїзда, затвердженої наказом від 27 квітня 2012 року № 158-Ц; (3) пункт 5.3 Антикорупційної програми відповідача; (4) Положення технологічного процесу роботи резерву провідників. Наведений перелік нормативно-правових актів вказує на звільнення позивача з підстав, передбачених законодавством, а не підстав, визначених контрактом;

- апеляційний суд в оскарженій постанові необґрунтовано застосував висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 серпня 2023 року у справі № 760/30442/21, про те, що, вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цього припису трудовий договір припиняється за наявності умов, визначених сторонами у контракті для його розірвання.

У справі № 496/5652/22 позивач оскаржив підстави та порядок його звільнення, тоді як у справі № 760/30442/21 визначальною була перевірка законності способу звільнення.

На думку позивача, наведена розбіжність у підставах позову й обставинах справ є підставою для відступлення від висновку, який сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 серпня 2023 року у справі № 760/30442/21 (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України);

- апеляційний суд порушив норми процесуального права, що зумовило скасування законного рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову. Апеляційний суд не звернув увагу на відзив позивача на апеляційну скаргу відповідача та додане до нього клопотання про врахування і надання оцінки викладеним у відповіді на відзив на позов доводам позивача (останній детально спростував аргументи відповідача). В оскарженій постанові апеляційний суд не навів мотивів відхилення доводів позивача, порушив приписи частини другої статті 367 і підпункту «в» пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України. Висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позову ґрунтується на неналежних і недопустимих доказах (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). Встановлення обставин справи, дослідження й оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

5. 13 березня 2025 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив касаційну скаргу без руху та встановив для усунення недоліків останньої десятиденний строк із дня вручення тієї ухвали. Позивач мав: (1) додатково обґрунтувати підстави касаційного оскарження, (2) надати копії доданих до касаційної скарги матеріалів для інших учасників справи; (3) доплатити 1 985,60 грн судового збору.

6. 17 квітня 2025 року позивач подав до Верховного Суду заяву про усунення недоліків, до якої додав: квитанцію до платіжної інструкції на переказ готівки№ ПН473 від 7 квітня 2025 року про сплату 1 985,60 грн судового збору; уточнену касаційну скаргу та її копії з додатками для інших учасників справи.

7. 28 липня 2025 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про повернення касаційної скарги позивача на постанову апеляційного суду від 28 листопада 2024 року щодо її оскарження з підстави, передбаченої у пункті 2 частини другої статті 389 ЦПК України. Вважав, що незгода позивача із застосуванням апеляційним судом висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеного у постанові від 23 серпня 2023 року у справі № 760/30442/21, через відмінність підстав позову й обставин обох справ не є підставою для перегляду постанови апеляційного суду згідно з пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України; тому не можна вважати, що позивач виклав передбачену в цьому пункті підставу для оскарження постанови апеляційного суду в касаційному порядку.

8. У касаційній скарзі позивач просить поновити строк на касаційне оскарження. Зазначив, що апеляційний суд надіслав копію оскарженої постанови на електронну пошту адвоката позивача 7 січня 2025 року, на підтвердження чого надав знімок екрана електронної пошти.

8.1. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина перша статті 390 ЦПК України).

8.2. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення(частина друга статті 390 ЦПК України).

8.3. Оскільки позивач подав касаційну скаргу протягом тридцяти днів з дня вручення копії оскарженої постанови, пропущений строк на касаційне оскарження слід поновити.

9. Одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження) (частина перша статті 394 ЦПК України).

10. Верховний Суд вважає, що є підстави для відкриття касаційного провадження.Касаційна скарга подана із дотриманням вимог статті 392 ЦПК України. У цій скарзі є доводи, які потребують перевірки, щодо передбачених у пунктах 1 і 4 частини другої статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження.

Керуючись статтями 260, 261, 389, 390, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в :

1. Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року.

2. Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року з підстав, передбачених у пунктах 1 і 4 частини другої статті 389 ЦПК України, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_2 як начальника виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо» станції «Одеса-Головна» філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» - про визнання протиправним і скасування наказу про припинення трудового договору (контракту), поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

3. Витребувати з Біляївського районного суду Одеської області цивільну справу № 496/5652/22.

4. Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї матеріалів; роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, впродовж десяти днів із дня отримання цієї ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко