ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року

м. Київ

справа № 752/22157/20

провадження № 61-4734св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,

Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Правовий захист нерухомості», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Василенко Олег Анатолійович, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк Золтан Золтанович, ОСОБА_3

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 18 грудня 2023 року у складі судді Плахотнюк К.Г. та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2025 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф.,

Мостової Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Правовий захист нерухомості» (далі - ТОВ «Правовий захист нерухомості»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Василенка О. А., Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З. З., в якому просили:

- визнати за ОСОБА_1 право постійного користування земельною ділянкою, площею 0,15 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,

з 1950 року по теперішній час;

- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запис про реєстрацію права власності за ТОВ «Правовий захист нерухомості»

на об`єкт нерухомого майна - будинок АДРЕСА_2 , який внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 січня

2020 року під записом № 35154277, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О. А.;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запис про реєстрацію права власності за ТОВ «Правовий захист нерухомості» на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку, площею 01609 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :90:125:0300, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 червня 2020 року під записом № 37018627, Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

У грудні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із заявою про забезпечення позову, а саме: просили накласти арешт та заборону суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки, площею 0,1609 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :90:125:0300, яка на праві власності належить ОСОБА_3 .

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що 04 грудня 2023 року ОСОБА_1 отримав витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 356983945, відповідно до якого власником земельної ділянки, площею 0,1609 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :90:125:0300, є ОСОБА_3 . Разом з тим, на час подання цього позову до суду власником спірної земельної ділянки було

ТОВ «Правовий захист нерухомості», тобто фактично товариством було відчужено зазначене нерухоме майно за час розгляду судом цієї справи.

Крім того, із вказаного витягу вони довідалися, що зазначена земельна ділянка передана в іпотеку на підставі договору іпотеки від 24 лютого 2021 року серія та номер 393, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловар І. О., де іпотекодавцем є ОСОБА_3 , а іпотекодержателем ОСОБА_5 .

Вважали, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки призведуть до її подальшого відчуження, як вже це відбулось під час розгляду судом цієї справи та буде призводити до зміни суб`єктного складу сторін у справі. Невжиття заходів забезпечення позову також може істотно ускладнювати або унеможливлювати виконання рішення суду,

а також завдати шкоди правам позивачів та їх законним інтересам.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18 грудня 2023 року

заяву представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 -ОСОБА_6

про забезпечення позову у справі № 752/22157/20 задоволено. Накладено арешт на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,1609 га, кадастровий номер :90:125:0300, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Заборонено суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії, щодо земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 ,

площею 0,1609 га, кадастровий номер :90:125:0300, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки між сторонами виник спір щодо визнання права постійного користування земельною ділянкою, площею 0,1609 га, кадастровий номер :90:125:0300, що розташована

за адресою: АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить

ОСОБА_3 , тому наявні правові підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку.

Крім того, на час розгляду справи існує достатньо обґрунтоване припущення, що ОСОБА_3 , як власник спірного майна, може розпорядитися ним, зокрема відчужити його іншим особам до вирішення справи по суті, що у подальшому може утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачів, за захистом яких вони звернулися до суду.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2024 року заяву ОСОБА_3 про вступ у справу № 752/22157/20 задовольнено, залучити до участі у справі № 752/22157/20 третьою особою на стороні відповідача -

ОСОБА_3 .

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 11 березня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишено без задоволення. Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 18 грудня 2023 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції вжито заходи забезпечення позову щодо спірної земельної ділянки, яка належить ОСОБА_3 , а тому право останньої на апеляційне оскарження судового рішення є беззаперечним.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що між сторонами виник спір щодо визнання права постійного користування земельною ділянкою, площею 0,1609 га, кадастровий номер :90:125:0300, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка на час звернення до суду з позовом відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 18 вересня 2020 року належала на праві приватної власності ТОВ «Правовий захист нерухомості».

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04 грудня 2023 року № 3 січня 2021 року, тобто після звернення позивачів до суду з цим позовом, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю. В. зареєструвала за ОСОБА_3 право власності на спірну земельну ділянку.

Тобто після звернення позивачів до суду з цим позовом відбулося відчуження

ТОВ «Правовий захист нерухомості», яке змінило назву на ТОВ «Рінг Форт», спірної земельної ділянки на користь ОСОБА_3 на підставі акту приймання-передачі № 1891, 1892, посвідченого 08 грудня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю. В.

Наведене фактично призвело до розширення кола учасників справи та обумовило залучення районним судом до участі у справі ОСОБА_3 , як третю особу.

Апеляційний суд погодився з висновками районного суду про існування обґрунтованого припущення, що ОСОБА_3 , як власник спірного майна, може розпорядитися ним, зокрема відчужити його іншим особам до вирішення справи по суті, що у подальшому може утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачів, за захистом яких вони звернулися до суду, та матиме наслідком повторне розширення кола учасників справи.

Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції, врахувавши суть спору, що виник між сторонами, можливість реальної загрози невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, відповідність оскаржуваного виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, правильно прийшов до висновку про обґрунтованість заяви про забезпечення позову, оскільки між сторонами існує спір, який перебуває на розгляді у суді,

а спірне нерухоме майно, щодо якого накладено арешт, є предметом спору.

Отже, апеляційний суд вважав, що таке втручання держави у право на мирне володіння майном є виправданим та вкрай необхідним, оскільки воно спрямовано виключно на забезпечення цивільного судочинства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 -ОСОБА_6

про забезпечення позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 752/22157/20

з Голосіївського районного суду м. Києва. Підставою відкриття касаційного провадження зазначено пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України

та абзац четвертий пункту 8 частини першої 411 ЦПК України.

У липні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2025 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 18 грудня 2013 року, тобто на час постановлення районним судом ухвали про забезпечення позову, вже була власником спірного нерухомого майна, проте її не було залучено до участі у справі. Отже, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для накладення обтяження на майно особи, яка не залучена до участі у справі.

Вищевказані обставини свідчать про те, що районний суд, накладаючи арешт на спірну земельну ділянку вийшов за межі своїх дискреційних повноважень.

Обмеження у праві розпорядження спірним нерухомим майном має наслідком спричинення їй, як його власнику, збитків. Таке обмеження прав в інтересах позивачів свідчить про порушення її прав на мирне володіння своєю власністю.

Позивачами не доведено належними та допустимими доказами факт того, що існують будь-які ризики відчуження спірної земельної ділянки.

Доводи особи, яка подала відзив

У травні 2025 року представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на їх законність не впливають. Невжиття заходів забезпечення позову у цій справі шляхом накладення арешту та заборони суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти реєстраційні дії щодо спірної земельної ділянки призведуть до її подальшого відчуження. Таким чином, суди дійшли правильного висновку про задоволення заяви про забезпечення позову.

У липні 2025 року представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подала клопотання про виділення відповідних матеріалів, які необхідні для розгляду касаційної скарги на судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справі за заявою про забезпечення позову. Разом з тим з огляду на вимоги

статті 400 ЦПК України вказане не відноситься до повноважень Верховного Суду, тому це клопотання підлягає залишенню без розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 18 вересня 2020 року земельна ділянка, площею 0,1609 га, кадастровий номер :90:125:0300, розташована

за адресою: АДРЕСА_2 , належала на праві приватної власності

ТОВ «Правовий захист нерухомості».

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04 грудня 2023 року № 3 січня 2021 року, тобто після звернення позивачів до суду з цим позовом, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю. В. зареєструвала за ОСОБА_3 право власності на спірну земельну ділянку.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2024 року заяву ОСОБА_3 про вступ у справу № 752/22157/20 задовольнено, залучити до участі у справі № 752/22157/20 третьою особою на стороні відповідача -

ОСОБА_3 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вищезазначеним вимогам закону не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Способи забезпечення позову, які передбачені частиною першою статті 150 ЦПК України, залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним.

До видів забезпечення позову законом віднесено, зокрема, накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України), а також заборону вчиняти певні дії (пункти 2, 4 частини першої статті 150 ЦПК України). За змістом наведених норм це стосується майна, що належить відповідачу.

Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися майном, що належить відповідачу, а в певних випадках - і користуватися ним. Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана з необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року

у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено: «конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майновим наслідкам заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження

№ 14-729цс19)).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2022 року

у справі № 522/1514/21 (провадження № 61-19123св21).

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 759/13257/19 (провадження № 61-18169св19) зазначено, що «вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має враховувати співмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи. З наявної в матеріалах справи заяви про вжиття заходів забезпечення позову вбачається, що вжиті судом заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру стосуються прав третьої особи, яка не є відповідачем у справі. При цьому забезпеченням позову захищаються законні права (інтереси) позивача у разі, коли відповідач діє недобросовісно. Відтак, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми ЦПК України, оскільки арешт може бути накладено на майно відповідача, а не третьої особи, і суд повинен виходити із наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та предметом позовної вимоги. Таким чином, у справі, що переглядається, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи й правильно застосувавши норму процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову».

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 травня 2024 року у справі № 824/2/24 (провадження № 61-1444ав24).

У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20 (провадження № 61-17180св20) вказано, що «при задоволенні заяви позивача про накладення арешту на нерухоме майно та заборони його відчуження, суди не звернули уваги, що позов забезпечується накладенням арешту на майно, що не належить відповідачу. Тому є помилковим накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі».

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 21 квітня

2021 року у справі № 372/333/20 (провадження № 61-19492св20) та від 21 квітня

2022 року у справі № 755/5300/21 (провадження № 61-18391св21), від 18 січня 2023 року у справі № 755/9322/20 (провадження № 61-14783св20), від 25 вересня 2024 року у справі № 756/19178/21 (провадження № 61-13112св23).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричиненню значної шкоди позивачу.

Вживаючи заходи забезпечення позову та накладаючи арешт на спірну земельну ділянку, суди виходили з того, що між сторонами виник спір і невжиття вказаних заходів забезпечення позову у разі його задоволення може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Разом з тим судами було установлено, що на час постановлення ухвали про накладення арешту на спірну земельну ділянку 18 грудня 2023 рокуїї власником була ОСОБА_3 , яку не було залучено до участі у справі.

Процесуальні дії суду, які вчинені після постановлення ухвали про забезпечення позову, а саме залучення до участі у справі власника спірного майна, не свідчать про законність ухвали районного суду на час її постановлення. А, крім того, ОСОБА_3 залучена до участі у справі в якості третьої особи, на майно якої не може бути накладено арешт, так як третя особа не є стороною у справі (стаття 48 ЦПК України).

Апеляційний суд на зазначені порушення норм процесуального права районного суду уваги не звернув. Посилання заяви позивача, як і висновки судів про те, що у разі незабезпечення позову майно знову може бути відчужено і слід буде розширювати склад учасників справи, не є тими доводами, які дають можливість не враховувати наведені норми процесуального права та сталу судову практику Верховного Суду. Більше того, такі дії стали можливими саме через бездіяльність позивачів, які, пред`явивши у листопаді 2020 року позов, протягом трьох років не заявили клопотання про забезпечення позову, користуючись юридичними послугами адвоката.

Ураховуючи викладене, суди у порушення вищевказаних вимог закону не звернули увагу на те, що на момент задоволення районним судом заяви про забезпечення позову фактично було вирішено питання про права та охоронювані законом інтереси особи, яка є власником арештованого нерухомого майна та не є стороною у цій справи, тобто ОСОБА_3 , що є недопустимим.

З огляду на викладене висновки судів про наявність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку є помилковими та такими, що суперечать вимогам статей 149, 150 ЦПК України. Факт залучення

ОСОБА_3 до участі у справі в якості третьої особи, не спростовує вищевказані правові висновку, оскільки у суду наявні правові підстави для обтяження нерухомого майна, яке є предметом спору і належить виключно відповідачу у справі.

Отже, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування судового рішення суду першої та постанови суду апеляційної інстанцій і відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, слід змінити розподіл судових витрат, стягнути у рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь

ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді касаційної інстанції у розмірі 605,60 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 18 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2025 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.

Стягнути у рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді касаційної інстанції

у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець