Номер провадження: 22-ц/813/6124/25
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

29.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Лозко Ю.П. (суддя-доповідач), Карташова О.Ю., Назарової М.В.,

вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження у цивільній справі

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на протокольну ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2024 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Держави України в особі Харківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Харківській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди

встановив:

Протокольною ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на подання заяви про збільшення позовних вимог. Повернуто ОСОБА_1 заяву про збільшення позовних вимог.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, 05 грудня 2024 року засобами електронного зв`язку через систему «Електронний Суд», ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат

Петренко Н.О., звернувся з апеляційною скаргою.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09 червня 2025 року вказану вище апеляційну скаргу залишено без руху з підстав її подання поза межами строку на апеляційне оскарження і не порушення скаржником питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Запропоновано скаржнику протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали, усунути недоліки апеляційної скарги, що зазначені тексті цієї ухвали.

16 червня 2025 року на виконання вимог вказаної ухвали апеляційного суду, представниця скаржника, адвокат Петренко Н.О. подала заяву у якій просить поновити строк на оскарження протокольної ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2024 року, посилаючись на те, що оскарження цієї ухвали суду безпосередньо пов`язане з оскарженням основного рішення, прийнятого за результатами розгляду справи по суті, що зумовлює одночасне подання апеляційної скарги на ці судові рішення. Обґрунтування незаконності цієї ухвали суду безпосередньо пов`язане з обґрунтуванням порушення судом норм процесуального права, допущених під час розгляду справи по суті, що є підставою для поновлення процесуального строку.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30 червня 2025 року визнано наведені ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження неповажними. Апеляційну скаргу залишено без руху, запропоновано скаржнику протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали, усунути недоліки апеляційної скарги, що зазначені в тексті цієї ухвали. Роз`яснено скаржнику, що у випадку неподання заяви або якщо викладені в заяві підстави пропуску строку будуть визнані неповажними, у відкритті апеляційного провадження буде відмовлено.

09 липня 2025 року представниця скаржника, адвокат Петренко Н.О. подала заяву про усунення недоліків у якій просить поновити скаржнику строк на апеляційне оскарження протокольної ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2024 року, посилаючись на те, що в судовому засіданні обґрунтування проголошеної ухвали не надавалося, у той час як обґрунтування наведене судом в голос безпосередньо при ухваленні протокольної ухвали не може вважатися належним. Обґрунтування незаконності ухвали суду безпосередньо пов`язане з обґрунтуванням порушення норм процесуального права, допущених під час розгляду справи по суті.

Перевіривши доводи скаржника щодо поновлення строку на апеляційне оскарження протокольної ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2024 року, колегія суддів зауважує про таке.

Норми, які регулюють строки подання скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи "Белле проти Франції" (Bellet v. France), "Ільхан проти Туреччини" (Ilhan v. Turkey), "Пономарьов проти України", "Щокін проти України" та інші).

Зокрема, аналіз практики ЄСПЛ дозволяє виокремити такі фундаментальні обґрунтування на користь прийняття рішення про поновлення пропущеного строку звернення до суду: 1) рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві; щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (справа "Белле проти Франції" (Bellet v. France)); 2) не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (справа "Мушта проти України"); 3) суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа "Станьо проти Бельгії" (Stagno v. Belgium)).

Одним з елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення у справі відповідно до запроваджених державою процедур. При цьому забезпечення права на апеляційне і касаційне оскарження включає, як можливість оскарження судового рішення, так і обов`язок суду належним чином обґрунтувати свою відповідь на доречні доводи особи, яка оскаржує судові рішення, у разі відмови в такому перегляді.

Доступність права на оскарження у зв`язку із пропуском встановленого строку неодноразово була предметом розгляду ЄСПЛ. Так, у своєму рішенні у справі "Скорик проти України" Суд зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право в апеляційних судах на основні гарантії, передбачені Конвенцією. Так, повинні враховуватися особливості провадження, що розглядається, відповідно до національного правопорядку, а також роль апеляційного суду в них. У справі "Зубак проти Хорватії" (Zubac v. Croatia) ЄСПЛ, розглядаючи загальні принципи стосовно доступу до судів вищої інстанції та обмеження ratione valoris (компетенція з огляду на цінність), зробив висновок, що стаття 6 Конвенції не зобов`язує Договірні держави створювати апеляційні чи касаційні суди, проте якщо такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6 Конвенції, наприклад, у тій частині, у якій вона гарантує учасникам судового процесу ефективне право на доступ до суду.

Таким чином, ЄСПЛ роз`яснив, що положення статті 6 Конвенції, включаючи право на доступ до суду, поширюються також на апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення, якщо таке право передбачено національним законодавством. Відповідно поновлення пропущеного строку на апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення є механізмом забезпечення певної гнучкості та пропорційності при вирішенні питання про допуск скаржника до апеляційного чи касаційного судів.

З аналізу практики ЄСПЛ вбачається, що поновлення строку на оскарження судового рішення може бути обґрунтованим та вважається співвідносним та виправданим стосовно неповного забезпечення принципу правової визначеності, у випадках, якщо: 1) недотримання строків було зумовлене діями (бездіяльністю) суду попередньої інстанції, зокрема, особі не надіслано протягом строку на оскарження судового рішення копію повного тексту рішення суду попередньої інстанції (справа "Мушта проти України"); 2) пропуск строку на оскарження обумовлений особливими і непереборними обставинами суттєвого та переконливого характеру (справи "Рябих проти росії", "Устименко проти України"); 3) відновлення строку необхідне для виправлення фундаментальних недоліків або помилок правосуддя (виправлення серйозних судових помилок) (справи "Безруков проти росії", "Брумареску проти Румунії" (Brumarescu v. Romania)).

ЄСПЛ неодноразово зауважував, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, пункт 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі "Олександр Шевченко проти України", "Пономарьов проти України" від 03 квітня 2008 року).

Безпідставне та необґрунтоване поновлення строків на апеляційне оскарження рішення суду є порушенням законних права та інтересів сторін і суперечить принципу правової визначеності та праву на справедливий суд, що закріплене у статті 6 Конвенції (пункт 53 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі "Устименко проти України").

Легітимними обмеженнями визнаються встановлені законодавчим органом вимоги щодо строків оскарження судових рішень. При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства.

Вказані правові висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі N 361/161/13-ц (провадження N 61-37352сво18).

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

За змістом частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України).

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку (частина третя статті 357 ЦПК України).

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу (частина четверта статті 357 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними (пункт 4 частини першої статті 358 ЦПК України).

З матеріалів справи убачається, що у судовому засіданні, в якому судом постановлено оскаржувану ухвалу, брали участь, як скаржник ОСОБА_1 , так і його представниця, адвокат Петренко Н.О., що підтверджується протоколом судового засідання від 22 жовтня 2024 року (т.4 а.с. 83-89) та не заперечується скаржником.

На підставі викладеного, можливо дійти висновку, що скаржник був достеменно обізнаний про наявність оскаржуваної ухвали та мотиви з яких виходив суд, приймаючи оскаржуване судове рішення (див. ухвалу Верховного Суду від 29 квітня 2025 року у справі №757/46851/23-ц).

Колегія суддів зауважує, що протокольна ухвала є самостійним (окремим) процесуальним судовим рішенням, тому саме по собі її одночасне оскарження з рішенням суду, ухваленим за результатами розгляду справи по суті, для якого законодавцем визначено інший строк на апеляційне оскарження, не є поважною причиною пропуску строку на апеляційне оскарження протокольної ухвали суду.

Скаржник вказує, що надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визначається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аргументи скаржника про надмірний формалізм у тлумаченні судом положень процесуального закону за встановлених обставин є неприйнятними, оскільки невиконання позивачем вимог процесуального закону, в частині своєчасного дотримання строку звернення з апеляційною скаргою на оскаржувану ухвалу суду, унеможливлює дотримання судом принципів змагальності та рівності сторін.

Згідно з ч. 4 ст. 357 ЦПК України регламентовано, що у тому разі якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених процесуальним законом підстав для відмови у задоволенні клопотання скаржниці про поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на протокольну ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2024 року.

Керуючись ст.ст. 357, 358 ЦПК України

ухвалив:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження протокольної ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2024 року.

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою на протокольну ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Держави України в особі Харківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Харківській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Копію ухвали надіслати учасникам справи в порядку, визначеному статтею 272 ЦПК України, скаржнику надіслати копію ухвали разом з апеляційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

М.В. Назарова