ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/187/25 Справа № 190/181/24 Суддя у 1-й інстанції - Фирса Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2024 року в цивільній справі номер 190/181/24 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року до П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він з 17.07.2001 року працює у П`ятихатській дистанції колії Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» монтером колії 2 розряду, з 21.02.2013 року переведений монтером колії 5-му розряду. За період з 2017 по 2021 роки йому надавалась щорічна відпустка з правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, яка оплачувалась відповідачем не у повному обсязі, лише у розмірі: за 2017 рік 2105,00 грн, за 2018 рік 2301,00 грн, за 2019 рік 2401,00 грн, за 2020 рік 2746,00 грн, за 2021 рік 4540.00 грн. Відповідач проігнорував пункти 3.1.14 Колективного договору Придніпровської залізниці на 2011-2012 роки, не надав матеріальну допомогу на оздоровлення в повному розмірі, яка має складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Позивач просив суд стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на його користь 7726,00 грн недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2021 роки та стягнути з відповідача на його користь понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн.

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2024 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік, 2021 рік у сумі 7726,00 грн та витрати на правову допомогу в сумі 2500,00 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач АТ «Українська залізниця», подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2024 року в справі №190/181/24 і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог, стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати за подання апеляційної скарги.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є незаконним та

таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

На виконання норм Закону №1774-VІІІ від 06.12.2016 сторони Колективного договору, а саме Керівництво структурного підрозділу «П`ятихатська дистанція колії» та голова первинної профспілкової організації прийняли постанову від 31.03.2017 №П.3, якою постановили застосовувати з 01.04.2017 року у діючому Колективному договорі замість величини «мінімальна заробітна плата», розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб».

Оскільки позивач був належним чином обізнаний про суми нарахованої йому матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2021 роки, отримавши відповідні розрахункові листи за місяць надання вказаної допомоги, тому повинен був бути обізнаним саме в такий момент, що він недотримує сум матеріальної допомоги на оздоровлення за такий період.

Оскільки тримісячний строк для звернення до суду із даним позовом для ОСОБА_1 сплив 01 жовтня 2023 року, позивачем не було наведено жодних поважних причин для його поновлення, а з повідомлення позивача про суми, нараховані йому в якості матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2021 роки, минуло більше року.

Отже, враховуючи викладене, суд не врахував що строки звернення до суду за вирішенням трудового спору за ст. 233 КЗпП України, у даному випадку ОСОБА_1 звернувся до суду лише у січні 2024 року, було пропущено.

Посилання суду першої інстанції на застосування статті 58 Конституції України, в контексті не поширення дії Закону України №2352-ІХ від 01.07.2022 року на правовідносини, що виникли в даній справі, є безпідставними.

Відповідач не погоджується зі стягненням з нього на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн., вважає цей розмір неспівмірним і таким, що підлягає значному зменшенню.

Від позивача відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що ОСОБА_1 з 17.07.2001 року працює у П`ятихатській дистанції колії Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», про що свідчить копія трудової книжки (а.с. 14-15).

У періоди з 11.09.2017 року по 07.10.2017 року, з 16.07.2018 року по 11.08.2018 року, з 04.02.2019 року по 02.03.2019 року, з 22.06.2020 року по 19.07.2020 року, з 11.10.2021 року по 04.11.2021 року позивачу надавалась щорічна тарифна відпустка.

Відповідно до наданих суду розрахунків заробітної плати П`ятихатської дистанції колії Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» позивачу ОСОБА_1 , була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2017 рік 2105,00 грн, за 2018 рік 2301,00 грн, за 2019 рік 2401,00 грн, за 2020 рік 2746,00 грн, за 2021 рік 4540,00 грн (а.с. 16-20).

Пунктом 3.1.14. Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між начальником П`ятихатської дистанції колії та Головою профспілкового комітету, схваленого конференцією трудового колективу дистанції колії 06.04.2012 року, який є чинним станом на 2021 рік, встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини незалежно від періоду її надання виплачувати матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40% відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Пунктом 1.4. Колективного договору визначено, що необхідні зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників дистанції колії вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін і затверджуються на спільному засіданні керівництва дистанції колії і профспілкового комітету, а всі інші - на конференції трудового колективу (а.с. 21-22).

Відповідно до спільної постанови начальника СП «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та Голови профспілкового комітету «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» за №П.-1 від 31 січня 2017 року продовжено здійснення виконання зобов`язань, діючого Колективного договору СП «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» у 2017 році до укладення Колективного договору ПАТ «Укрзалізниця» (а.с. 23).

Згідно з постановою СП «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та первинної профспілкової організації структурного підрозділу «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» за №П.-3 від 31 березня 2017 року застосовано з 01.04.2017 року у діючому Колективному договорі П`ятихатської дистанції колії замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом» (а.с. 24).

Відповідно до постанови начальника СП «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та первинної профспілкової організації структурного підрозділу «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» за №П.-1 від 12 січня 2018 року продовжено здійснення виконання зобов`язань діючого Колективного договору СП «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» у 2018 році до укладення Колективного договору ПАТ «Укрзалізниця» (а.с. 25).

Відповідно до постанови начальника СП «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» та первинної профспілкової організації структурного підрозділу «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» за №П.-1 від 09 січня 2019 року продовжено здійснення виконання зобов`язань діючого Колективного договору СП «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» у 2019 році до укладення Колективного договору АТ «Укрзалізниця» (а.с. 26).

Згідно з постановою начальника СП «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» та первинної профспілкової організації структурного підрозділу «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» за №П.-44 від 12 січня 2020 року продовжено здійснення виконання зобов`язань діючого Колективного договору СП «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» у 2020 році до укладення Колективного договору АТ «Укрзалізниця» (а.с. 27).

Відповідно до постанови начальника СП «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» та первинної профспілкової організації структурного підрозділу «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» за №П.-55 від 31 грудня 2020 року продовжено здійснення виконання зобов`язань діючого Колективного договору СП «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» у 2021 році до укладення Колективного договору АТ «Укрзалізниця» (а.с. 28).

Згідно з постановою начальника СП «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» та первинної профспілкової організації структурного підрозділу «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» за №П.-60/1 від 14 червня 2021 року внесено зміни до Колективного договору ДП «Придніпровська залізниця», а саме з 10 червня поточного року пункт 3.1.14. викладено в новій редакції: «При наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік згідно з положенням, за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року» (а.с. 29).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним, та таким, що відповідає нормам закону та фактичним обставинам справи.

Згідно зі ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно зі ст. 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

01 січня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIIIвід 06 грудня 2016 року, згідно з п. 3, 5 розділу ІІ якого установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень. Установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до умов вказаного Закону мінімальна заробітна плата перестала бути розрахунковою величиною при визначенні розмірів заробітної плати та інших виплат, в тому числі вона не могла бути застосована як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторони, які укладали такі договори мали б привести їх до норм вказаного Закону протягом 3 місяців.

Однак, стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Проаналізувавши у сукупності положення статі 22, 58 Конституції України,статті 9 КЗпП України, можна зробити висновок, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотної сили.

Судом встановлено, що пунктом 3.1.14. Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між начальником П`ятихатської дистанції колії та Головою профспілкового комітету, схваленого конференцією трудового колективу дистанції колії 06.04.2012 року, який є чинним станом на 2021 рік, встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини незалежно від періоду її надання виплачується матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі 40% відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Пунктом 1.4. Колективного договору визначено, що необхідні зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників дистанції колії вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін і затверджуються на спільному засіданні керівництва дистанції колії і профспілкового комітету, а всі інші - на конференції трудового колективу.

Згідно з постановою СП «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та первинної профспілкової організації структурного підрозділу «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» за №П.-3 від 31 березня 2017 року застосувується з 01.04.2017 року у діючому колективному договорі П`ятихатської дистанції колії замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом».

Тобто, прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» №1774-УІІІвід 06 грудня 2016 року не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 3.1.14. Колективного договору в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п. 3.1.15. якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Будь-яких доказів того, що відповідачем у визначеному законом та Колективним договором порядку, виконано вимоги Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» №1774-УІІІвід 06 грудня 2016 року щодо укладення чи приведення існуючих колективних договорів чи угод у відповідність із цим Законом, протягом трьох місяців, чи в подальшому, відповідачем суду не надано. Разом з тим, враховуючи положення Галузевої угоди, прийняття державних норм з рівнем гарантій нижче, ніж передбачено угодою, має наслідком продовження дії саме норм угоди, до закінчення терміну її чинності.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2017 року встановлений на рівні 1600,00 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2000,00 грн, мінімальна заробітна плата по Україні в той же період встановлена на рівні 3200,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2018 року встановлений на рівні 1762,00 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2202,50 грн, мінімальна заробітна плата по Україні в той же період встановлена на рівні 3723,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2019 року встановлений на рівні 1921,00 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2401,25 грн, мінімальна заробітна плата по Україні в той же період встановлена на рівні 4173,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 липня 2020 року встановлений на рівні 2197,00 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом становив 2746,25 грн, мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2020 року встановлена на рівні 4723,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2021 року встановлений на рівні 2270,00 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом становив 4540,00 грн, мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2021 року встановлена на рівні 6000,00 грн.

Таким чином, прийняття спільної постанови СП «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та первинної профспілкової організації структурного підрозділу «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» за №П.-3 від 31 березня 2017 року про застосовування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва СП «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та первинної профспілкової організації структурного підрозділу «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця», а на конференції трудового колективу, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні встановлена на рівні 3200,00 грн, отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, така різниця між вказаними величинами має місце і в наступних роках, тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна СП «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та первинної профспілкової організації структурного підрозділу «П`ятихатська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» за №П.-3 від 31 березня 2017 року, яка погіршує становище працівників, а п. 3.1.14. Колективного договору.

Отже, як вбачається з розрахунку наданого позивачем, за вказаний період з 2017 року по 2021 рік відповідач недоплатив позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 7726,00 грн.

При цьому, судом першої інстанції правильно враховано положення статті 9 КЗпП України, згідно якої умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними, та констатовано, що вказана правова норма не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством, адже вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Апеляційним судом не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що пунктом 5 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Проаналізувавши у сукупності положення статей 22, 58 Конституції України, статті 9 КЗпП України, апеляційний суд вважає, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема, призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю, не мають зворотної сили.

За таких обставин, виходячи з наведеного вище апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії відповідача щодо невиплати позивачу частин матеріальної допомоги на оздоровлення за період 2017-2021 роки у розмірі 7726,00 грн є неправомірними, тому заявлені позивачем позовні вимоги підлягають задоволенню.

Також апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про не застосування судом першої інстанції строків позовної давності.

Згідно частини 2 статті 233 КЗпП України у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Крім того, згідно з пунктом 1 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) строки, що тривав протягом всього спірного періоду, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Дія карантину закінчилась у 2023 році.

Щодо доводу апеляційної скарги про неспівмірність витрат на правничу допомогу апеляційний суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Приписами ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, для відшкодування витрат на професійну правову допомогу, учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Судом встановлено, що інтереси позивача в суді першої інстанції у справі представляв адвокат Товкун А.В.

При подані позову до суду було надано ордер від 22.01.2024 року, договір про надання правової допомоги №22/01/01 від 22.01.2024 року, акт №1 про надання правової допомоги від 22.01.2024 року, квитанцію №3254114 від 22.01.2024 року, яка свідчить про сплату позивачем послуг адвоката в сум 2500,00 грн, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю на ім`я Товкун А.В., копію посвідчення адвоката України на ім`я Товкун А.В., а також заявлено вимогу про розподіл судових витрат.

Отже, враховуючи задоволення позовних вимог, складність справи, яка на думку апеляційного суду не є складною, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, обґрунтовано задовольнив заяву позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 гривень, оскільки в цьому обсязі вони відповідатимуть критеріям пропорційності задоволеним позовним вимогам, реальності таких витрат, розумності їхнього розміру з урахуванням обставин справи.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи є безпідставними, і не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів, що були предметом дослідження в суді першої інстанції та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: