справа № 362/2845/24
провадження № 2/362/410/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

28.07.25 року

Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Поповича О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Жеребко Ю.І.,

представника позивача адвоката Краснящих Б.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Василькові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення спільної часткової власності та визнання права власності на нерухоме майно.

Суть спору. Процедура

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить:

- припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (сорок шість) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120;

- визнати за ОСОБА_1 право власності в цілому на об`єкт нерухомого майна, житловий будинок, житловою площею 18.1 кв. м., загальною площею 43.3 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 120.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (сорок шість) реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 120, зареєстрований за ним у частці 1/2, тоді як 1/2 зареєстрована за відповідачем. Майно, яке належало відповідачу, фактично зруйновано, відтак позивач вбачає підстави для припинення права спільної часткової власності на житловий будинок між ним та відповідачем, а також визнання за ним права власності на вказаний будинок в цілому.

Суд ухвалою від 08 травня 2024 року відкрив провадження у цій справі.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано для розгляду судді Поповичу О.В.

Ухвалою від 31 березня 2025 року суд прийняв справу до свого провадження, вирішив розглядати її за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 11 червня 2025 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті.

Відповідач, який належним чином повідомлявся про відкриття провадження по справі за зареєстрованим місцем проживання та у порядку частини одинадцятої статті 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на сайті «Судової влади» не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, та клопотань до суду не направляв, тому в силу частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

При цьому представник позивача в судовому засіданні не заперечував проти ухваленні заочного рішення.

У судовому засіданні 28 липня 2025 року проголошено вступну та резолютивну частини цього рішення.

Встановлені судом фактичні обставини справи

02 жовтня 1954 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі - продажу 1/2 частини домоволодіння в АДРЕСА_2 (у подальшому адресу було змінено на 32, наразі 46).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 19 грудня 1964 року єдиним спадкоємцем після померлого ОСОБА_5 є син ОСОБА_6 . До складу спадкового майна входить 1/2 будинку, що знаходиться в АДРЕСА_3 .

Відповідно до поверхового плану станом на 1954 рік домоволодіння в цілому складалося з двох окремих квартир, з яких квартиру АДРЕСА_4 займав ОСОБА_6 , квартиру АДРЕСА_5 займав ОСОБА_4 .

Згідно з інформацією, наданою КП КОР «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» квартира АДРЕСА_4 , яку займав ОСОБА_6 перейшла у власність ОСОБА_2 (відповідача), згідно з договором дарування, посвідченого Васильківською ДНК №2244 від 06 травня 1965 року, реєстровий номер запису: 1053 в книзі 10 сторінка 81, а квартира АДРЕСА_5 , яку займав ОСОБА_4 , перейшла у власність ОСОБА_1 (позивача) згідно з свідоцтвом про право на спадщину, посвідченого Васильківською ДНК №2-3869 від 29 жовтня 2007 року.

Відповідно до висновку експерта ТОВ «ВЕКТОР БУД ЛАЙФ» про встановлення факту руйнації частини будинку та припинення права часткової власності вих. №29-03-24 від 29 березня 2024 року встановлено, що з 1954 до 1976 року частина ОСОБА_2 була фізично зруйнована під впливом часу і відсутності проживання там осіб і відповідно ведення домогосподарства. В період з 1976 по 1989 власник ОСОБА_4 , враховуючи факт руйнування сусідньої частини будинку здійснив реконструкцію своєї існуючої частини з добудовою.

Васильківське бюро технічної інвентаризації виготовило технічний паспорт №20615178, вказавши площу фактично існуючого будинку з реконструкцією (добудовою) з прив?язкою до співвласника.

Разом із тим, згідно з поясненнями позивача, вказаний об`єкт є фактично окремим об`єктом нерухомого майна, будинок утвору комплекс взаємопов`язаних приміщень, що використовуються для проживання однієї сім`ї, будинок має окремий вихід та функціонує як окремий об?єкт нерухомого майна.

Враховуючи факт руйнування 1/2 частини будинку, а також вважаючи, що право спільної часткової власності відповідача підлягає припиненню, позивач 10 квітня 2024 року звернувся до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Васильківської міської ради з заявою, щодо реєстрації 1/1 частки права власності на нерухоме майно (Реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 120).

12 квітня 2024 року позивач отримав від Державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Васильківської міської ради Кантерук О.А. рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій у зв`язку з відсутністю правових підстав щодо реєстрації за позивачем 1/1 частки права власності на нерухоме майно.

Наведене слугувало підставою для звернення позивача до суду із цим позовом.

Нормативно-правове регулювання спірних правовідносин і мотиви суду

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

За приписами частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).

Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За приписами 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що відсутність конструкції «за наявності одночасно» в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3).

Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що частина домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (сорок шість) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120 у розмірі 1/2, що належить відповідачу, є фізично знищеною.

Водночас суд звертає увагу на те, що стаття 365 ЦК України не передбачає такої правової підстави припинення права особи на частку у спільному майні - як знищення цієї частки.

У той же час статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється, зокрема, у разі знищення майна.

Згідно зі статтею 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення.

Положення статті 349 ЦК України є чіткими, зрозумілими й однозначними, тобто таке нормативне регулювання виключає можливість довільного його трактування, що дає підстави для висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно з цією статтею, є наявність встановленого факту знищення майна.

Разом із цим, у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі № 907/710/17 зазначено, що власник має право за своєю волею визначати фактичну та юридичну долю речі. Одним із видів визначення такої фактичної та юридичної долі речі є знищення майна, тобто обставина, яка припиняє існування, у подальшому, конкретного об`єкта права власності.

За загальним правилом, право власності на майно припиняється в момент його знищення, проте на майно, права на яке підлягають державній реєстрації (як-то об`єкти нерухомості (стаття 181 ЦК України)), таке право припиняється з моменту внесення відповідним органом за заявою власника змін до державного реєстру.

Отже, припинення права власності на нерухоме майно на підставі статті 349 ЦК України, пов`язується з фактом звернення власника до відповідного органу та наявністю рішення про виключення знищеної речі з державного реєстру.

У даній справі встановлено, що спірне нерухоме майно належить на праві спільної часткової власності позивачу та ОСОБА_2 .

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження добровільної відмови ОСОБА_2 від права свої частки власності на домоволодіння.

Тоді як сама по собі бездіяльність відповідача по відношенню до належної йому частки спільної власності не порушує права та законні інтереси позивача та не може бути підставою для припинення майнових прав.

За змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Підсумовуючи викладене, суд констатує відсутність доказів щодо наявності правових підстав для припинення права власності відповідача та визнання за позивачем права власності на вказане нерухоме майно.

Отже, підстави для задоволення позову відсутні.

У силу статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись частиною шостою статті 259, статтями 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

залишити без задоволення позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення спільної часткової власності та визнання права власності на нерухоме майно.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. Інші учасники справи мають право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення може бути оскаржено учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 29 липня 2025 року.

Суддя О.В. Попович