Житомирський апеляційний суд
Категорія 46 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 295/10230/24 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 11 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Кузнєцова Д.В. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись з даним позовом, в якому просили стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі АТ «Українська залізниця», Товариство, Відповідач) на їх користь по 300 000,00 грн кожному в якості відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивувався тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Галинівка Хорошівського району Житомирської області потяг скоїв наїзд на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який від отриманих травм помер. Його смерть завдала позивачам моральну шкоду.

Вказували, що внаслідок смерті ОСОБА_3 позивачі назавжди позбавлені можливості отримувати від нього підтримку та допомогу як моральну, так і матеріальну, і жодні зусилля з їх сторони не зможуть виправити ситуацію, що склалася. Позивачі не зможуть отримати від нього пораду, не зможуть запросити на святкування радісних подій в житті або розраховувати на допомогу в негативних подіях.

Сталий життєвий устрій позивачів непоправно змінено з незалежних від них обставин. Батьки ОСОБА_2 були розлучені і проживали окремо, проте це не впливало на відносини між батьком та сином, у ОСОБА_4 були близькі, теплі відносини з батьком, часто бачились, спілкувались. Крім втрат, пов`язаних з підтримкою та допомогою, позивачі відчувають біль, страждання, відчуття самотності, тривожності, гострої несправедливості через смерть свого близького.

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 11 квітня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 100 000,00 грн кожному моральної шкоди та вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі, представник Товариства просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що відповідно до Протоколу оперативної наради службового розслідування випадку травмування сторонньої особи на перегоні станція Топорище-нова Борова 47 КМ ПК2 та Акту службового розслідування аварії від 14.02.2023 встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 тепловозом М62 № 1711 поїзда № 132 сполученням Дніпро-Львів скоєно екстрено наїзд на ОСОБА_3 .

Із пояснення локомотивної бригади РФ «Південно-Західна залізниця» у складі машиніста ОСОБА_5 та помічника машиніста ОСОБА_6 , слідує, що на перегоні Топорище - Нова Борова 47 КМ ПК2 в прямій ділянці колії було помічено сторонню особу, яка знаходилась в колії. Локомотивною бригадою було подано сигнал великої гучності та застосовано екстрене гальмування з подачею піску під колісні пари. Через невелику відстань до особи, наїзду уникнути не вдалось. Людина на сигнал не відреагувала.

Вказує, що вини працівників залізничного транспорту в настанні нещасного випадку не вбачається.

Також зазначає, що 24 листопада 2023 року було відкрито кримінальне провадження відділом поліції Головного управління національної поліції в Житомирській області та закрито постановою про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000040 від 08 лютого 2023 року.

Досудовим розслідуванням встановлено, що порушень в діях машиніста ОСОБА_5 та помічника машиніста ОСОБА_6 не виявлено. Останні діяли відповідно до своїх службових обов`язків. Причинами нещасного випадку вказано наявність на проїзній частині в темну пору доби нічим непоміченого пішохода, середнього ступеня алкогольного сп`яніння ОСОБА_3 , останнім було порушено вимог п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.5, 2.10 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України», що є умислом і свідомим порушенням правових дій.

Відповідно до Правил поведінки громадян на залізничному транспорті, затверджених Постановою КМУ від 10.11.1995 № 903, із змінами внесеними згідно з Постановою КМУ № 437 від 13.07.2016, забороняється п. 3: Особи які не належать до працівників залізничного транспорту, не мають права ходити по залізничних коліях.

Внаслідок умисно вчинених ОСОБА_3 порушень п.п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.5, 2.10, та п. 3 Правил, він був травмований. Факт вчинення ОСОБА_3 умисних дій, спрямованих на порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, звільняє АТ «Укрзалізниця» від будь-якої відповідальності за шкоду, в тому числі моральну, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Звертають увагу, що матеріали справи прямо вказують на вжиття працівниками АТ «Укрзалізниця» заходів, спрямованих на запобігання настанню нещасного випадку. Зокрема, подання звукових сигналів локомотивною бригадою поїзда, застосування екстреного гальмування поїзда. Після події було повідомлено ДСП ст. Топорище, викликано швидку медичну допомогу та працівників слідчого відділу національної поліції. Це свідчить про виконання працівниками АТ «Укрзалізниця» своїх службових обов`язків.

Зважаючи на наявність належних доказів умисного порушення ОСОБА_3 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, - в силу положень частини 5 статті 1187, частини 1 статті 1193 ЦК України, відсутні підстави для стягнення відшкодування моральної шкоди з АТ «Укрзалізниця».

Крім того, матеріали позовної заяви не містять доказів того, що ОСОБА_3 потребував стороннього догляду, не міг самостійно пересуватися, мав фізичні або психічні вади, що перешкоджали йому усвідомлювати небезпеку перебування на залізничному переїзді.

Біологічна смерть ОСОБА_3 настала внаслідок порушення ним норм, закріплених відповідними нормативно-правовими актами, зокрема, Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті України. Вищевказаний факт обумовлює неминуче настання відповідних наслідків.

Відповідач не зобов`язаний нести жодної відповідальності за моральну шкоду, яка була завдана за таких обставин справи.

Крім того, у позовній заяві відсутні відомості про заподіяння моральної шкоди. Зокрема, не додано конкретні відомості про юридичні підстави заподіяної позивачам моральної шкоди, а також обґрунтований розрахунок точного розміру зазначеної шкоди.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

У судовому засіданні у режимі відеоконференції представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Таргоній В.М. апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, яке вважає ухвалене із дотриманням норм матеріального та процесуального права, а також із врахуванням встановлених обставин справи.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що наявні у справі докази та встановлені обставини справи дають підстави для його часткового задоволення і стягнення на користь кожного позивача із відповідача по 100 000 грн у відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок смерті ОСОБА_3 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 (а.с.11).

ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.12).

З наявних у матеріалах справи копій постанови про закриття кримінального провадження від 24 листопада 2023 року, акту №1 від 14 лютого 2023 року службового розслідування обставин нещасного випадку невиробничого характеру на Південно-Західній залізниці убачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 пасажирський поїзд №131 сполученням Дніпро-Львів під керуванням машиніста М62 №1711 ОСОБА_5 здійснив наїзд на ОСОБА_3 , який загинув на місці події (а.с.9, 36).

Факт смерті ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 , виданим 09 лютого 2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), та довідкою про причину смерті від 09 лютого 2023 року (а.с.6, 18).

Також установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 за фактом настання указаної події внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, зареєстроване кримінальне провадження №0000040 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 276 Кримінального кодексу України, та розпочато досудове розслідування.

Постановою слідчої СВ ВП №4 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області Мельник Ю.А. від 24 листопада 2023 року закрито кримінальне провадження №0000040 у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 276 КК України. Як слідує зі змісту постанови, причиною виникнення ДТП з її наслідками є наявність на проїзній частині в темну пору доби нічим не позначеної, малопомітної перешкоди (пішохода ОСОБА_3 ) (а.с.9-10).

Сторонами не заперечується, що машиніст тепловоза М62 №1711 ОСОБА_5 під час виникнення дорожньо-транспортної пригоди та наїзду на потерпілого ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця». Тепловоз М62 №1711 перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Гречани» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», що підтверджується листом від 19.06.2024 року (а.с.5).

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом частини 5 статті 12 ЦПК України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 23 ЦК України кожна особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою зокрема щодо членів її сім`ї.

За змістом статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Частиною першою статті 1172 ЦК України передбачено відшкодування юридичною або фізичною особою шкоди, завданої їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Згідно положення статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням і зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не визнається володільцем джерела і не несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка управляла джерелом підвищеної небезпеки в силу виконання своїх трудових (службових) обов`язків перед володільцем джерела підвищеної небезпеки. Проте якщо громадянину було заборонено управляти джерелом, а він без дозволу скористався ним в особистих цілях, таке діяння вважатиметься неправомірним заволодінням і на нього буде покладено обов`язок відшкодовувати шкоду згідно зі статтею 1187 ЦК України.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, мають враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05 червня 2019 року у справі №461/8496/15-ц суд зазначала, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід враховувати вимоги статей 1166, 1187 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.3, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 №54, пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо); перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо).

При наближенні поїзда до перону або платформи громадяни повинні стежити за звуковими сигналами, що подаються з локомотива, моторвагонного рухомого складу та іншого спеціального самохідного рухомого складу, уважно слухати оповіщення, що передаються по гучномовного зв`язку; при наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід.; переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м.

Згідно пункту 3 Правил поведінки громадян на залізничному транспорті, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.1995 № 903, особи, які не належать до працівників залізничного транспорту, не мають права ходити по залізничних коліях, знаходитися у службових приміщеннях залізниці, крім приміщень, де здійснюється прийом громадян, у вагонах під час їх відстою.

Норми матеріального права передбачають, що обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид, умисний злочин).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються у випадках завдання шкоди майну, а також ушкодженням здоров`я фізичній особі. Підставою для цього може бути груба необережність потерпілого, наприклад перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дій, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Матеріалами справи доведено що померлий ОСОБА_3 допустив порушення зазначених вище Правил поведінки та безпеки на залізничному транспорті, але відповідачем не доведено наявність непереборної сили у даному випадку, такі докази відсутні і вони не встановлені судом.

Тому, суд першої інстанції вірно застосував положення частини другої статті 1193 ЦК України і зменшив розмір відшкодування заподіяної позивачам моральної шкоди внаслідок загибелі потерпілого ОСОБА_3 .

Визначаючи безпосередньо розмір моральної шкоди, який підлягає до стягнення із відповідача, місцевий суд правильно взяв до уваги роз`яснення, які містяться у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», де зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2020 по справі № 752/17832/14-ц наголосила, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, §62, 12.07.2007).

Колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення про стягнення моральної шкоди у зазначеному вище розмірі, суд першої інстанції належним чином оцінив подані сторонами докази, правильно встановив обставини справи і вірно застосував норми матеріального та процесуального права та дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування заподіяної шкоди, при цьому, місцевим судом враховано обсяг заподіяних душевних страждань позивачам, спричинених смертю сина і батька, їх глибину і невідворотність спричинених наслідків.

Таким чином, доводи представника АТ «Українська Залізниця», зазначені в апеляційній скарзі, є неприйнятними, тому правових підстав для її задоволення не убачається.

Інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом при ухваленні рішення були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду міста Житомира від 11 квітня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 31 липня 2025 року.