ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року

м. Київ

справа № 336/13057/23

провадження № 61-4001св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача- адвокат Трачук Наталія Іванівна;

відповідач - Запорізька міська рада;

третя особа -ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Трачук Наталії Іванівни на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2024 року у складі судді Дмитрюк О. В. та постанову Запорізького апеляційного суду

від 04 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Кухаря С. В., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Запорізької міської ради про визнання права власності у порядку спадкування за законом та припинення обтяження.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 є її матір`ю. 24 травня 2003 року між ОСОБА_4 , як відчужувачем, та ОСОБА_3 , як набувачем, був укладений договір довічного утримання, який посвідчений державним нотаріусом П`ятої запорізької державної нотаріальної контори Кисельовою В. В., зареєстрований у реєстрі за № 3-975.

Відповідно до умов вищевказаного договору довічного утримання ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_3 належну їй на праві приватної власності квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ,

а остання зобов`язалась довічно утримувати відчужувача, забезпечувати

її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, зберігати у

її безкоштовному довічному користуванні вказану квартиру. Вартість матеріального забезпечення була визначена у сумі 50 гривень на місяць.

У зв`язку із укладенням договору довічного утримання від 24 травня 2003 року на вказану квартиру було накладено обтяження у вигляді заборони ОСОБА_3 відчужувати вказане нерухоме майно до припинення договору довічного утримання, яке зареєстроване у Державному реєстрі для реєстрації прав та їх обтяжень.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її мати - ОСОБА_3 померла.

У встановлений законом строк вона фактично прийняла спадщину після своєї матері - ОСОБА_3 , подавши до П`ятої запорізької державної нотаріальної контори відповідну заяву про прийняття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, яка за життя була зареєстрована

і проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Після її смерті спадкова справа нотаріусом не заводилась.

Станом на час смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , договір довічного утримання від 24 травня 2003 року, який був укладений між

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , був чинним.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав від 16 листопада 2023 року № 354606847 право приватної власності на квартиру

АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_3 . Також у розділі відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна міститься запис про обтяження на вказану квартиру.

Постановою державного нотаріуса П`ятої запорізької державної нотаріальної контори Сидорук К. В. від 02 грудня 2023 року № 3138/02-31 їй відмовлено у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину на квартиру

АДРЕСА_2 , так як ОСОБА_4 , відчужувач за договором довічного утримання, померла, тому відсутні підстави видати свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, набуте за договором довічного утримання (догляду) у зв`язку зі смертю набувача за формою № 13 додатку 25 до Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5. Також зазначено, що відсутня можливість перевірити чи здійснювалась нею, як спадкоємцем ОСОБА_3 , обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду).

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1

у порядку спадкування за законом після матері - ОСОБА_3 , яка померла

ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасувати обтяження на заборону відчуження вказаної квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 березня 2024 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради про визнання права власності у порядку спадкування за законом, припинення обтяження, третю особу - ОСОБА_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2024 року

у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, встановивши, що набувач за договором довічного утримання від 24 травня

2003 рокуОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відчужувач

ОСОБА_4 - 24 березня 2023 року, а тому відповідно до статті 757 ЦК України обов`язки за договором довічного утримання мала виконувати спадкоємць, тобто позивач. Проте, ОСОБА_1 не надано доказів про те, що вона купувала ліки, продукти, чи будь-які інші необхідні речі, сплачувала комунальні платежі, чи будь-яким іншим чином доглядала за ОСОБА_4 .

Представник відповідача до суду не з`явився, просив ухвалити судове рішення на розсуд суду. Третя особа була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, до суду не з`явилась.

Короткий зміст постанови апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 04 грудня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Трачук Н. І. залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя

від 26 серпня 2024 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1

не підтверджено належними та достатніми доказами факт виконання умов договору довічного утримання від 24 травня 2003 року, який був укладений між

ОСОБА_4 , як відчужувачем, та ОСОБА_3 , як набувачем, після смерті

її матері, відповідно до статті 757 ЦК України, що є підставою для відмови

у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Трачук Н. І., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої та постанову суду апеляційної інстанцій скасувати, прийняти нову постанову про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Трачук Н. І., з підстав, передбачених пунктами 1, 4, частини другої статті 389 ЦПК України у вищевказаній справі. Витребувано матеріали з суду першої інстанції.

У квітні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 червня 2025року справу за Пономаренко А. В. до Запорізької міської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання права власності у порядку спадкування за законом та припинення обтяження призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Трачук Н. І. мотивована тим, що, відмовляючи у задоволенні позову, судами належним чином не обґрунтовано, з яких причин за позивачем не визнано у судовому порядку право власності на майно у порядку спадкування за законом після смерті її матері - ОСОБА_3 . Судом визнано факт прийняття ОСОБА_1 спадщини на іншу квартиру, але не прийнято до уваги те, що відповідно до умов договору довічного утримання сторони визначили, що право власності квартиру перейшло до ОСОБА_3 . Відмова приватного нотаріуса скасувати заборону відчуження спірної квартири до смерті ОСОБА_4 , за наявності у позивача свідоцтва про смерть відчужувача, унеможливили отримання свідоцтва про право на спадщину

у позасудовому порядку.

Положення частини першої статті 755 ЦК України не містять визначення неналежного виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання, а тому при вирішенні зазначеного питання, суд має враховувати конкретні обставини справи, а також умови договору довічного утримання та зміст

статті 651 ЦК України, якою визначені загальні підстави для зміни або розірвання договору. За життя ОСОБА_4 не заявляла про неналежне виконання набувачем умов укладеного договору, не зверталася до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання.

Оскільки позивач у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті набувача за договором довічного утримання, відчужувач померла після неї і за життя цей договір не оспорювала, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 757 ЦК України. Посилалась на відповідну практику Верховного Суду, що випливає із договорів про надання утримання і їх зв`язок із спадкуванням.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2025 року від Запорізької міської ради подано відзив на касаційну скаргу,

в якому зазначено, що позивачка прийняла спадщину після своєї матері

ОСОБА_3 . Проте, вона прийняла не лише право на отримання квартири у порядку спадкування, а і обов`язок доглядати до смерті ОСОБА_4 . Жодних доказів належного виконання договору довічного утримання позивачкою

не надано. Крім того, про невиконання ОСОБА_1 умов договору довічного утримання свідчить той факт, що ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_3 ,

не отримуючи догляд, склала заповіт на іншу сторонню особу. У силу свого віку та стану здоров`я ОСОБА_4 не розуміла, що квартира давно їй не належить.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_1 (том 1, а. с.10,11).

24 травня 2003 року між ОСОБА_4 , як відчужувачем, та ОСОБА_3 ,

як набувачем, укладено договір довічного утримання, який посвідчений державним нотаріусом П`ятої запорізької державної нотаріальної контори Кисельовою В. В., зареєстрований у реєстрі за № 3-975, (том 1, а. с.12).

За умовами вищевказаного договору ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_3 належну їй на праві приватної власності квартиру за адресою:

АДРЕСА_1 , а остання зобов`язалась довічно утримувати ОСОБА_4 , забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, зберігати у її безкоштовному довічному користуванні вказану квартиру. Вартість матеріального забезпечення була визначена у сумі

50 грн на місяць.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 накладено обтяження у вигляді заборони ОСОБА_3 відчужувати вказану квартиру до припинення договору довічного утримання. 24 травня 2003 року вказаний правочин був зареєстрований

у державному реєстрі для реєстрації заборон за № 52 (том 1, а. с.15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (том 1, а. с.14).

ОСОБА_1 прийняла спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1

її матері - ОСОБА_3 , подавши до П`ятої запорізької державної нотаріальної контори відповідну заяву про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадщину на страхову суму на підставі договору добровільного страхування

від 30 листопада 2017 року (том 1, а. с.145, 160).

07 листопада 2019 року ОСОБА_4 склала заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, реєстровий

№ 868, відповідно до умов якого все своє майно, що буде їй належати на день смерті, а також все те, на що за законом матиме право заповіла ОСОБА_2 (том 1, а. с.181).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла (том 1, а. с.13).

За життя і до своєї смерті ОСОБА_4 була зареєстрована і проживала за адресою: АДРЕСА_1 одна, після її смерті спадкова справа нотаріусом не заводилась (том 1, а. с.38).

Постановою державного нотаріуса П`ятої запорізької державної нотаріальної контори Сидорук К. В. від 02 грудня 2023 року № 3138/02-31 ОСОБА_1 відмовлено у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину на квартиру

АДРЕСА_2 , так як ОСОБА_4 , відчужувач за договором довічного утримання, померла, тому відсутні підстави видати свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, набуте за договором довічного утримання (догляду) у зв`язку зі смертю набувача за формою № 13 додатку 25 до Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5. Також зазначено, що відсутня можливість перевірити чи здійснювалась нею, як спадкоємцем ОСОБА_3 , обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду) (том 1, а. с.173-174).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Трачук Н. І. підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).

Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини (пункт 1 частини першої статті 755 ЦК України).

Водночас відповідно до частини другої статті 755 ЦК України договір довічного утримання припиняється зі смертю відчужувача.

Відповідно до статті 757 ЦК України обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем.

Якщо спадкоємець за заповітом відмовився від прийняття майна, що було передане відчужувачем, право власності на це майно може перейти до спадкоємця за законом.

Якщо у набувача немає спадкоємців або вони відмовилися від прийняття майна, переданого відчужувачем, відчужувач набуває право власності на це майно. У цьому разі договір довічного утримання (догляду) припиняється.

Статтями 1216, 1218, 1220 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

У пункті 1 договору довічного утримання від 24 травня 2003 року сторони визначили, що ОСОБА_4 , передала у власність ОСОБА_3 належну їй квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їй на праві приватної власності.

У пункті 4 вищевказаного договору ОСОБА_3 зобов`язалась довічно утримувати ОСОБА_4 , забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, зберігати у її безкоштовному довічному користуванні вказану квартиру. Вартість матеріального забезпечення була визначена у сумі

50 грн на місяць.

Верховний Суд зазначає, що оскільки набувач - ОСОБА_3 померла раніше відчужувача - ОСОБА_4 , то у такому разі виникає правонаступництво щодо майна, яке стало власністю набувача, а також обов`язків, що складали зміст обов`язку набувача за договором довічного утримання (частина перша статті 757 ЦК України).

Відповідно до 7.8. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої від 22 лютого 2012 року у разі смерті фізичної особи - набувача за договором довічного утримання (догляду) при відсутності у неї спадкоємців або при відмові їх від договору довічного утримання (догляду) нотаріус за письмовою заявою відчужувача припиняє дію цього договору, про що на всіх його примірниках робить відповідний напис з посиланням на статтю 757 ЦК України. Факт смерті набувача підтверджується свідоцтвом державного органу реєстрації актів цивільного стану про смерть.

ОСОБА_1 у встановленому законом порядку звернулася із заявою до П`ятої запорізької державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті набувача ОСОБА_3 , яка померла раніше відчужувача - ОСОБА_4 , тобто свідомо прийняла рішення про прийняття усіх прав та обов`язків, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті.

Тобто, до позивачки, крім обов`язків за договором довічного утримання, перейшло право на спадкове майно, яке залишилося після смерті її матері, з часу відкриття спадщини.

Ураховуючи викладене, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , подавши в установленому законом порядку відповідну заяву, а тому до неї перейшли обов`язки набувача за договором довічного утримання від 24 травня 2003 року, укладеного між ОСОБА_4 , як відчужувачем, та ОСОБА_3 , як набувачем, дійшли помилкового висновку про те, що позивачкою не надано доказів належного забезпечення утриманням та (або) доглядом до її смерті відчужувача.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Суди не звернули увагу на те, що за життя ОСОБА_4 не заявляла про неналежне виконання ОСОБА_3 чи її правонаступником - ОСОБА_1 умов укладеного договору та не зверталася до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання.

Отже, суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову

ОСОБА_1 , зробили помилкові висновки по суті вирішення спору.

Щодо позовних вимог про скасування обтяження

Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону (абзац перший частина третя статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

У пункті 153 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справа № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) викладено правовий висновок про те, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження

№ 14-93цс20) та у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2023 року у справі

№ 923/1137/21.

З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги представника

ОСОБА_1 - адвоката Трачук Н. І. у цій частині задоволенню не підлягають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката

Трачук Н. Іпідлягає частковому задоволенню, судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання права власності у порядку спадкування за законом, а у частині про припинення обтяження - відмовити.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частинами першою, тринадцятою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позову ОСОБА_1 сплатила 4 073, 60 грн (том 1, а. с. 1), апеляційної скарги - 4 888,32 грн (том 1, а. с. 240), касаційної скарги - 6 517 грн.

З огляду на висновок Верховного Суду щодо суті касаційної скарги та часткового задоволення позову, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, із Запорізької міської ради на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір за подання у частині майнових вимог позовної заяви (3 000 грн), апеляційної

(4 500 грн)- та касаційної (6 000 грн) скарг у розмірі 13 500 грн.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 419ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Трачук Наталії Іванівни задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2024 року

та постанову Запорізького апеляційного суду від 04 грудня 2024 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 про визнання права власності у порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 у порядку спадкування за законом після матері - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про припинення обтяження відмовити.

Стягнути із Запорізької міської ради на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг у розмірі 13 500 (тринадцять тисяч п`ятсот) грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,

є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець