Справа № 202/2834/25
(2/199/4221/25)
РІШЕННЯ

Іменем України

04.08.2025 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра у складі головуючого судді Авраменка А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

26 березня 2025 року до Індустріального районного сулу м. Дніпропетровська звернуся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 06 серпня 2012 року між ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард», та відповідачем було укладено кредитний договір №98927212, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 5171,88 гривень на строк 731 день, зобов`язавшись його повернути в порядку, строки та на умовах, визначених цим кредитним договором. В подальшому на підставі договору №GL1N426202/1 відступлення прав вимоги від 25 липня 2024 року позивач набув прав вимоги до відповідача, як боржника, за вищевказаним кредитним договором. Посилаючись на те, що відповідач свої кредитні зобов`язання не виконала належним чином, внаслідок чого в неї утворилась кредитна заборгованість станом на 06 серпня 2012 року в розмірі 90026,36 гривень, з яких: 45550,96 гривень заборгованість за тілом кредиту, 24142,37 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, 20333,03 гривень, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача вказану заборгованість.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпра від 06 травня 2025 року позовну заяву направлено за підсудністю до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 17 червня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Сторонами клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не подано, відзив від відповідача до суду не надходив, в зв`язку із чим суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 06 серпня 2012 року між ПАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард», як кредитодавцем, та відповдіачем, як позичальником, укладено кредитний договір №98927212, за умовами якого кредитодавець зобов`язався на дати позичальнику кредиту в розмірі 5171,88 гривень строком на 731 день, а позичальник, в свою чергу, зобов`язався повернути такий кредит до 07 серпня 2014 року згідно графіку повернення кредиту, сплативши 0,01% річних за користування кредитом, а також щомісячну комісію в розмірі 77,58 гривень. Орієнтовна сукупна вартість кредиту становить 1862,57 гривень. Умовами вказаного договору (документів, що складають його зміст) передбачена можливість відкриття кредитодавцем позичальнику рахунку № НОМЕР_1 із встановленням на ньому кредитного ліміту в розмірі не більше 16000 гривень строком на 60 місяців та видачею картки, з обов`язком позичальника сплатити за користування таким кредитом 55% річних. Дані обставини підтверджуються копіями заяв, анкети, графіку платежів, довідки про умови кредитування, заяви на відкриття поточного рахунку.

З матеріалів справи вбачається, що кредитодавець виконав свої договірні зобов`язання в частині надання кредиту лише на суму 5171,88 гривень, що підтверджується копією замовлення покупця, копією видаткової накладної. Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів надання кредитодавцем відповідачу кредиту у вигляді встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок, зокрема, відсутні докази відкриття карткового рахунку № НОМЕР_1 , встановлення на ньому певного кредитного ліміту, видачі картки для користування таким рахунком та лімітом.

Посилаючись на виникнення у відповідача кредитної заборгованості за кредитним договором №98927212 від 06 серпня 2012 року у заявленому в позові до стягнення розмірі, а також на набуття в порядку відступлення прав вимоги позивачем прав вимоги до відповідача на стягнення заявленої до стягнення кредитної заборгованості, позивач надає суду в якості доказів таких обставин копії розрахунку заборгованості за договором кредиту №101486803 від 12 листопада 2012 року, виписки по особовим рахункам за угодою №101486803 від 12 листопада 2012 року, виписки по особовим рахункам за угодою № НОМЕР_2 , договору №GL1N426202/1 відступлення прав вимоги від 25 липня 2024 року з копіями витягів з реєстру боржників. Разом з тим, такі докази, з огляду на їх зміст, фактично стосуються іншого договору (відрізняється номер та дата укладення), ані ж той, заборгованість за яким позивач просить стягнути з відповідача. Інших доказів, які б підтверджували наявність у відповідача непогашеної заборгованості за кредитним договором №98927212 від 06 серпня 2012 року, а також його виконання кредитодавцем в частині встановлення кредитного ліміту, стороною позивача не подано, а твердження про те, що кредитний договір №98927212 від 06 серпня 2012 року став обліковуватись як кредитний договір №101486803 від 12 листопада 2012 року не підтверджені жодними доказами.

Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вказаного вище договору, врегульовані нормами ЦК України.

Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмовій формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України).

За змістом ст.ст.202, 205, 207, 626, 639 ЦК України договір, як різновид правочину, вважається таким, що вчинений у письмовій (електронній) формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

За змістом ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зокрема у визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому за змістом ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Нормою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За змістом положень ст.ст.512-514, 516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.

Оцінюючи та аналізуючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, керуючись наступним.

За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17.

Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №645/5557/16-ц).

У цивільному судочинстві діє принцип змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Якщо позивач не доводить належним чином обґрунтованість своїх вимог, суд не може задовольнити його позов, оскільки це суперечило б принципам справедливості та законності. Недоведеність позовних вимог може виражатися у відсутності достатніх доказів, неналежних доказах, або у нездатності позивача переконати суд у достовірності наданих доказів.

Таким чином, спираючись на наведені вище правові позиції, приймаючи до уваги, що стороною позивача не подано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів виконання кредитодавцем своїх договірних зобов`язань із надання відповідачу кредиту у вигляді встановлення кредитного ліміту на картку (відсутні докази встановлення такого кредитного ліміту, видачі картки, виписки по особовому рахунку саме за таким лімітом), не подано доказів наявності у відповідача непогашеної кредитної заборгованості за кредитним договором №98927212 від 06 серпня 2012 року у заявленому в позові до стягнення розмірі, а також доказів набуття позивачем в порядку відступлення прав вимоги до відповідача на стягнення кредитної заборгованості саме за кредитним договором №98927212 від 06 серпня 2012 року, суд приходить до висновку про недоведеність заявлених позовних вимог, а отже про відсутність підстав для задоволення позову повністю чи частково.

При цьому суд критично оцінює та не приймає до уваги твердження сторони позивача про те, що внаслідок проведення крос-компаній для клієнтів АТ «Банк Форвард» шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії відбулась заміна номеру кредитного договору з №98927212 на №101486803, оскільки належних доказів такої обставини стороною позивача суду не подано. Більш того, кредитні договори №98927212 та №101486803, на який (останній із вказаних) посилаються всі докази, подані стороною позивача на підтвердження наявності та розміру боргу, а також права позивача на його стягнення, мають різні дати укладення (06 серпня 2012 року та 12 листопада 2012 року відповідно), що вже само по собі ставить під сумнів достовірність твердження сторони позивача. Відтак, зазначені твердження сторони позивача суд може сприймати лише як припущення, на якому у відповідності до ст.81 ч.6 ЦПК України не може ґрунтуватись судове рішення.

Також суд критично оцінює та відкидає як неналежні надані стороною позивача в якості доказів заявлених позовних вимог, а саме доказів факту та розміру заявленої до стягнення з відповідача кредитної заборгованості за кредитним договором №98927212 від 06 серпня 2012 року, набуття позивач прав вимоги до відповідача за таким кредитним договором, копії розрахунку заборгованості за договором кредиту №101486803 від 12 листопада 2012 року, виписки по особовим рахункам за угодою № НОМЕР_3 від 12 листопада 2012 року, виписки по особовим рахункам за угодою № НОМЕР_2 , договору №GL1N426202/1 відступлення прав вимоги від 25 липня 2024 року з копіями витягів з реєстру боржників. Такі докази, як зазначалось вище за текстом рішення, з огляду на їх зміст, фактично стосуються іншого договору (відрізняється номер та дата укладення), аніж той, заборгованість за яким позивач просить стягнути з відповідача. Більш того, надані стороною позивача в якості доказів надання та використання кредитних коштів позичальником виписки по особовим рахункам не можуть бути прийняти судом до уваги як належні докази, оскільки вони стосуються руху коштів про іншому номеру рахунку, аніж той (№ НОМЕР_1 ), який зобов`язався відкрити позичальнику кредитодавець. Інших доказів, які б підтверджували наявність у відповідача непогашеної заборгованості за кредитним договором №98927212 від 06 серпня 2012 року, а також його виконання кредитодавцем в частині встановлення кредитного ліміту, стороною позивача не подано.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормою ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем в ході розгляду справи, відшкодуванню йому не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.11, 15, 16, 202, 205, 207, 512-514, 516, 525, 526, 530, 601-612, 625, 626, 629, 639, 1054, 1055, 1077-1079, 1082 ЦК України, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-81, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (; адреса місцезнаходження: 79029, м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, буд.1, корп.28) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко