Єдиний унікальний номер справи № 755/2146/23
Провадження №22-ц/824/7514/2025
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 грудня 2024 року у справі за позовом Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення, свідоцтва про право власності та витребування майна,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Дніпровською окружною прокуратурою міста Києва під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному проваджені № 0000014 від 21.04.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, встановлені порушення майнових інтересів держави в особі Київської міської ради, а саме вибуття поза волею її власника квартири АДРЕСА_1 у зв`язку із чим існує потреба у вжитті заходів реагування, визначених ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням Київської міської ради № 284/5096 від 02.12.2010 року «Про питання комунальної власності територіальної громади міста» буд. АДРЕСА_2 включений до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва в додатку 4 (таблиця 6, п. 1073) вказаного рішення, а отже належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради №1112 від 10.12.2010 року «Про питання організації управління районами у місті Києві» (п. 971 додатку 4) вказаний будинок віднесено до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.

Дніпровською окружною прокуратурою міста Києва встановлено факт протиправного вибуття квартири АДРЕСА_1 з власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Відповідно до даних Реєстру територіальної громади міста Києва у період з 10.09.2009 року по 22.03.2021 року у квартирі був зареєстрований ОСОБА_4 .

На адресу Органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації 26.01.2021 року надійшла заява ОСОБА_4 , інтереси якого на підставі довіреності від 01.12.2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іценко О.Г., представляла ОСОБА_3 щодо передачі у приватну власність квартири АДРЕСА_1 . За результатами розгляду заяви та поданих до неї документів, прохання ОСОБА_4 задоволено та передано йому у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 , про що видано свідоцтво про право власності СТЕ 050812 від 15.02.2021 року.

На підставі вказаного свідоцтва, 25.02.2021 року державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Волошиною Ж.Д. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 56897634 від 03.03.2021 року, відповідно до якого за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

У подальшому, 09.03.2021 року між ОСОБА_4 , від імені якого на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області Чуєнко Л.І. 05.03.2021 року діяла ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

У подальшому, 03.04.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , на підставі якого за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на спірну квартиру.

Вказаний договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., зареєстровано в реєстрі за № 1905 та прийнято рішення за індексним номером 57459080, яким до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесені відповідні відомості (номер запису про право власності 41327749).

Разом з тим, відповідно до відомостей Державного реєстру актів цивільного стану, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується інформацією Київського міського відділу державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 05.05.2021 року № 1125/21.2-09 та Актовим записом про смерть № 7929 від 08.05.2018 року.

Таким чином, прийняття органом приватизації Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації рішення № 43-48/21 від 15.02.2021 року про задоволення прохання ОСОБА_4 та передачу йому у приватну власність квартири АДРЕСА_1 , а також видача свідоцтва про право власності від 15.02.2021 року, виконане на бланку СТЕ 050512 є незаконними, суперечать актам цивільного законодавства, порушують цивільні права та інтереси територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, оскільки видані ОСОБА_4 в особі ОСОБА_3 після смерті особи, в інтересах якої діяла остання, а отже мають бути скасовані в судовому порядку. Разом з тим, враховуючи встановлений факт смерті ОСОБА_4 , спірна квартира не могла бути реалізована на підставі договору купівлі-продажу, оскільки такий договір укладений від імені померлого ОСОБА_4 , а тому є недійсним з моменту його вчинення.

Враховуючи, що ОСОБА_4 не набував право власності на спірну квартиру, остання не могла бути реалізована ОСОБА_2 , яка в свою чергу не набула права власності на майно у встановленому законом порядку та не мала права подальшої його реалізації, оскільки всі дії зі спірною квартирою спрямовані виключно на незаконне заволодіння майном комунальної власності, та порушують права та охоронювані законом інтереси держави в особі Київської міської ради як єдиного власника цього майна.

Враховуючи, що приватизація квартири АДРЕСА_1 відбулася в результаті введення в оману органу приватизації Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, а саме подачі документів від імені померлого ОСОБА_4 , передача спірної квартири (приватизація) відбулася з порушенням публічного порядку, без дійсної волі на те власника - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, що дає підстави для витребування квартири у ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України квартира АДРЕСА_1 підлягає витребуванню від останнього набувача - ОСОБА_1 , на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради як дійсного власника майна, оскільки таке майно вибуло з власності територіальної громади міста Києва без її волі, в результаті звернення до органу приватизації з документами та довіреністю померлої особи.

У зв`язку з цим позивач просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 43-48/21 від 15.02.2021 року, яким передано квартиру АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_4 ; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 15.02.2021 року, яким посвідчено, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 30 кв. м, на праві приватної власності належить ОСОБА_4 ; витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 30 кв.м, житловою площею 14,6 кв.м.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 грудня 2024 року позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 30.01.2025 року відповідач направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими, ґрунтуються на припущеннях. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про витребування майна.

31.01.2025 року від відповідача до апеляційного суду надійшло клопотання про витребування доказів у справі.

04 квітня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване судове рішення - без змін.

10 квітня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшло клопотання про врахування відзиву на апеляційну скаргу.

10 квітня 2025 року до апеляційного суду від відповідача Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій просить відмовити у задоволенні скарги.

05 червня 2025 року до суду надійшло клопотання від відповідача ОСОБА_1 .

У судове засідання, призначене на 12 червня 2025 року, з`явився прокурор, представник відповідача.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного:

Судом встановлено, що під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному проваджені № 0000014 від 21.04.2021 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, Дніпровською окружною прокуратурою м. Києва встановлені порушення майнових інтересів держави в особі Київської міської ради, а саме вибуття поза волею її власника квартири АДРЕСА_1 , а саме встановлено факт протиправного вибуття квартири вказаної вище квартири № 29 з власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Відповідно до ордеру від 10.09.2001 р. ОСОБА_5 була надана для проживання квартира АДРЕСА_1 .

З матеріалів приватизаційної справи вбачається, що ОСОБА_4 є сином ОСОБА_6 .

Розпорядженням КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» №75 від 30.12.2020 р. ОСОБА_4 визнано квартиронаймачем даної спірної квартири в зв`язку зі смертю попереднього квартиронаймача.

Відповідно до даних Реєстру територіальної громади міста Києва у період з 10.09.2009 р. по 22.03.2021 р. у квартирі був зареєстрований ОСОБА_4 .

На адресу Органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації 26.01.2021 р. надійшла заява ОСОБА_4 , інтереси якого на підставі довіреності від 01.12.2020 р., посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іценко О.Г., представляла ОСОБА_3 щодо передачі у приватну власність квартири АДРЕСА_1 .

За результатами розгляду заяви та поданих до неї документів, Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією 15.02.2021 р. прийнято рішення № 43-48/21, яким прохання ОСОБА_4 задоволено та передано йому у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 , про що видано свідоцтво про право власності СТЕ 050812 від 15.02.2021 р.

На підставі вказаного свідоцтва, 25.02.2021 р. державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Волошиною Ж.Д. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 56897634 від 03.03.2021 р., відповідно до якого за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

09.03.2021 р. між ОСОБА_4 від імені якого, на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області Чуєнко Л.І. 05.03.2021 р. діяла ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

03.04.2021 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , на підставі якого за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на спірну квартиру.

Відповідно до актового запису про смерть №7929 від 8 травня 2018 року ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 помер приблизно 18 квітня 2018 р. у віці 44 р.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу на позицію апелянта щодо добросовісності набуття нею спірної квартири, що в свою чергу обумовлює відсутність підстав витребування такого майна у неї.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Суд зазначає, що при розгляді цієї справи може бути враховано також рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

Разом із тим у пункті 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

З огляду на викладене, принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, у тому числі й земельних ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Судом першої інстанції враховано, що за життя ОСОБА_4 не виявляв волю на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , оскільки ним не було у відповідності до закону розпочато процедуру приватизації житла.

Враховуючи встановлений факт смерті ОСОБА_4 , спірна квартира не могла бути реалізована на підставі договору купівлі-продажу, оскільки останній укладений від імені померлого ОСОБА_4 , а тому є недійсним з моменту його вчинення.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що ОСОБА_4 не набував право власності на спірну квартиру, остання не могла бути реалізована ОСОБА_2 , яка в свою чергу не набула права власності на майно у встановленому законом порядку та не мала права подальшої його реалізації.

Передача квартири у приватну власність ОСОБА_4 не відбулася, оскільки він швидше помер, ніж була здійснена приватизація.

Правочин по суті не відбувся, а отже перехід права власності не відбувся також. Тобто, наявність у відповідача статусу добросовісного набувача спірного майна, з огляду на зміст статті 388 ЦК України, не є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у випадках, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Колегія суддів зазначає, що одним із елементів дотримання принципу пропорційності при втручанні у право на мирне володіння майном с надання справедливої та обґрунтованої компенсації. Відповідач не позбавлений права в подальшому на підставі ст. 661 ЦК України звернутись до суду із відповідним позовом про відшкодування йому компенсації вартості витребуваного майна, що сприятиме принципу пропорційності.

Також про правомірність втручання держави у право власності ОСОБА_1 свідчить те, що прокурор звертався до суду з даним позовом для захисту інтересів не конкретної особи, наявний суспільний інтерес мешканців територіальної громади.

Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном.

Отже, втручання є законним, має суспільний інтерес та є пропорційним визначеним цілям, оскільки переслідує легітимну мету інтересів держави в особі Київської міської ради, що відповідає нормам захист економічних національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 № 903/129/18, постанова Верховного Суду від 08.06.2022 № 201/2635/18).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько