Справа № 643/2482/25
Провадження № 2/643/2493/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2025 року Московський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді -Майстренко О.М., за участю секретаря Куліш А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком, як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до

ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якій просить Визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 , як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину.

В процесі розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та просить позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він 19.06.2010 р. зареєстрував шлюб

з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у відділі РАЦС по м. Смілі Смілянського міськрайонного управління юстиції Черкаської області, про що зроблено відповідний актовий запис №113.

Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ОСОБА_2 вони проживали з грудня 2021 всією сім`єю в м. Харкові, за адресою: АДРЕСА_1 , де орендували приміщення строком на 5 років. Протягом подружнього життя відносини не склалися через різні погляди на життя, ведення господарства, виховання дитини. Вони почали сваритися та поступово втратили почуття один до одного. Шлюбно-сімейні відносини припинено в вересні 2023 року. З цього часу проживають окремо, фактично не спілкуються.

Донька проживає разом з ним. Її вихованням та матеріальним забезпеченням займається виключно він. Мати пішла, перестала цікавиться здоров`ям, розвитком та утриманням дитини, тобто повністю самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків. На даний час досягнуто усної згоди щодо звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу. Тобто, відповідач самоусунулась від виконання своїх обов`язків, передбачених Сімейним Кодексом України.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився. Подав письмову заяву, в якій

підтримує позовні вимоги, просить позов задовольнити, справу розглядати за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, надала письмову заяву в якій визнає позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі та не заперечує проти визначення місця проживання неповнолітньої доньки з батьком, як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину, оскільки вона не має можливості утримувати доньку.

Представник третьої особи: Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, подав письмові пояснення, в яких зазначено про доцільність визначення місця проживання неповнолітньої доньки з батьком, оскільки вона знаходиться на повному вихованні та утриманні батька, у зв`язку з тим, що мати не може утримувати доньку. Проти задоволення позову не заперечував, просив справу розглядати без

участі представника.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, часі місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідив матеріали справи, вважає позовну заяву обгрунтованою, а тому задовольняє її з наступних підстав.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 19 червня 2010 року в відділі РАЦС по м. Смілі Смілянського міськрайонного управління юстиції Черкаської області, про що зроблено відповідний актовий

запис №113. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Як зазначає позивач з грудня 2021 сторони всією сім`єю проживали в м. Харкові, за адресою: АДРЕСА_1 , де орендували приміщення строком на 5 років. Протягом подружнього життя відносини не склалися через різні погляди на життя, ведення господарства, виховання дітей. Ми почали сваритися та поступово втратили почуття один до одного. Шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинено в вересні 2023 року. З цього часу проживають окремо, фактично не спілкуються.

Донька проживає разом з позивачем. Її вихованням та матеріальним забезпеченням займається виключно позивач. Мати пішла від позивача, залишивши дитину, перестала цікавиться здоров`ям, розвитком та утриманням дитини, тобто повністю самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків.

Позивач зазначив, що неповнолітня донька - ОСОБА_3 поживає разом з батьком вже більше року, звикла до таких умов проживання та самостійно виявляє бажання проживати з батьком, який самостійно виховує та утримує дитину.

Всі наведені факти можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків.

На даний час між позивачем та відповідачем досягнуто усної згоди щодо звернення до

суду з позовом про розірвання шлюбу.

Така поведінка відповідача протирічить природі та суті сім`ї в цілому. Відповідач бажає

користуватись правами, однак відмовляється нести обов`язки, покладені на неї законом, по

відношенню до свого неповнолітньої доньки для належного існування сім`ї. Тобто, відповідач самоусунулась від виконання своїх обов`язків, передбачених Сімейним Кодексом України.

Крім того, між позивачем та відповідачем досягнуто згоди щодо визначення місця проживання дитини, участі у вихованні та утриманні доньки батьком дитини ОСОБА_1 ..

Позивач стверджує, що не перешкоджає відповідачу у спілкуванні з донькою. Не заперечував та не заперечуватиме на зустрічах матері з дитиною.

Згідно з вимогами ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає

дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки і піклування, прокурор, сама дитина, яка досягла 14 років.

Так, відповідно до п. 2 ч.1 ст. 164 СК України однією з підстав для позбавлення батьківських прав є ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року ухилення батьків

від виконання батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних

та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не

виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до положень ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини», в усіх діях щодо

дітей першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла

десяти років, визначається за згодою батьків.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги

ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла

десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в

якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її

батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків

утримувати дитину.

За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти

років.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини

спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з

батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та

однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб

дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» сказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11.07.2017 Європейський суд з прав людини виніс рішення у справі «М.С. проти

України», в якому йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

В статті 18 Конвенції про права дитини зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх

основного піклування.

Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право

встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.

Статтями 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина

має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного

з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з

ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме

нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо

дитини.

Згідно ст. 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Положеннями ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 159 Сімейного кодексу України, якщо той із батьків, з яким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність

дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Позивач забезпечує доньку самостійно, надає їй необхідного утримання, медичного лікування, оздоровлення, виховання, навчання, розвитку тощо.

Проживає з донькою в в квартирі АДРЕСА_2 , яку орендую з

моменту припинення шлюбно-сімейних відносин з відповідачем, куди переїхав з донькою, де є всі зручності та облаштована кімната для дитини, її стандартного розвитку та виховання.

Відповідач, з моменту припинення шлюбно-сімейних відносин з позивачем, перестала

цікавитися донькою, залишилась проживати за адресою: АДРЕСА_3 , не спілкується з позивачем та донькою, при цьому каже, що в неї зараз дуже багато

справ, вона зайнята своїми турботами, та їй не вистачає часу приділяти увагу доньці.

Згідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумнів у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконання обов`язків щодо доказів.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідач за власною ініціативою самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, без поважних причин залишивши її без батьківської уваги та турботи, при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з донькою та позивачем доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з батьком як особою, яка самостійно виховує та утримує

дитину.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та

повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову щодо визначення місця проживання дитини з батьком ОСОБА_1 , як особою, яка самостійно

виховує та утримує дитину.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 6, 10,13,81, 206, 263-265, 280, 286, 287, 353 ЦПК України, ст.ст. 141, 153, 157, 159, 160, 161, 164-166 СК України, ст. ст. 29, 31 ЦК України, ЗУ «Про охорону дитинства», Конвенцією ООН «Про права дитини», суд -

УХВАЛИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_2 , виданий

17.05.2021 органом 3232, РНОКПП НОМЕР_3 , останнє відоме місцепроживання: АДРЕСА_4 , батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначити місце проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_4 , виданий

17.06.2016р. Смілянським РВ УДМС України в Черкаській області, РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , фактичне

місце проживання: АДРЕСА_6 , як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського

апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня його проголошення.

Учасники справи, яким повний текст рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Майстренко О.М.