Єдиний унікальний номер справи № 754/6067/23
Провадження №22-ц/824/9596/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача.

На обґрунтування позову зазначив, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року у цивільній справі № 754/10240/16-ц визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль «Lada Priora», д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузову рами) НОМЕР_2 ; визнано ОСОБА_1 кредитором майнових прав до ОСОБА_4 , а саме коштів у розмірі 391 593 грн., стягнутих за рішенням Солом?янського районного суду м. Києва від 05 серпня 2015 року по цивільній справі № 760/9448/15ц; визнано відсутність боргових зобов`язань ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перед ОСОБА_1 за договором позики від 12 квітня 2016 року на суму 500 000 грн. Однак, відповідачами до ухвалення судового рішення по вище зазначеній справі вчинено ряд дій, які призвели до фактичного унеможливлення виконання судового рішення, а саме 19 серпня 2016 року відчужено автомобіль марки «Lada Priora», д/н НОМЕР_1 ; 31 жовтня 2016 року ОСОБА_3 подано заяву про закінчення виконавчого провадження, після чого 15 лютого 2017 року було прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 50172070 відносно ОСОБА_4 у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду. Таким чином, позивач вважає, що відповідач діяла недобросовісно, чим завдала йому матеріальної шкоди та просить стягнути грошові кошти.

У зв`язку з цим позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 91 680,00 року на відшкодування матеріальної шкоди за автомобіль; грошові кошти у розмірі 391 593 року в якості відшкодування матеріальної шкоди за майнові права до ОСОБА_4 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2025 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 20.03.2025 року позивач направив апеляційну скаргу засобами поштового зв`язку, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими. У зв`язку з цим апелянт просив оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

19 травня 2025 року до апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

У судове засідання, призначене на 19.06.2025 року, з`явився позивач, представник позивача.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків:

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог зазначив, що позивач, заявляючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на його користь грошових коштів в якості відшкодування матеріальної шкоди за автомобіль та в якості відшкодування матеріальної шкоди за майнові права до ОСОБА_4 , жодними належними допустимими доказами не довів наявності такої майнової шкоди та її спричинення саме відповідачем ОСОБА_6 .

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст.12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Суть вимог позивача до ОСОБА_2 - деліктні зобов`язання.

Деліктні зобов`язання в цивільному праві України виникають у зв`язку з заподіянням шкоди однією особою іншій. Це зобов`язання, в якому особа, що завдала шкоду (боржник), зобов`язана її відшкодувати, а потерпілий (кредитор) має право на її відшкодування.

Підставами виникнення деліктних зобов`язань є шкода, заподіяна протиправними і винними діями однієї особи іншій.

Як убачається з матеріалів справи, позивач зазначає, що ОСОБА_2 завдала йому шкоди такими діями як продаж автомобіля та закриття виконавчого провадження.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що жодної причетності до вказаних дій ОСОБА_2 не встановлено, тому підстави для накладення на неї відповідальності немає.

З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько