Справа № 438/941/25
Провадження 2/438/411/2025
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року м. Борислав

Бориславський міський суд Львівської області

у складі судді Дудар О.В.,

за участю секретаря Валькович Г.К.,

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданніу порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про втрату права користування житловим приміщенням,

встановив:

До Бориславського міського суду Львівської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про втрату права користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних позивач зазначив, що нього на праві особистої власності є 1/8 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 . У його матері ОСОБА_3 , доля у вказаній квартирі складає 5/24 частки. Крім того, є заповіт, згідно з яким все майно мати заповідає йому. Доля відповідача, складає 1/3 частки. Місце реєстрації проживання відповідачки зареєстроване у вказаній квартирі. Відповідач більше 20 років не проживає за вказаною адресою, веде аморальний та бродяжницький спосіб життя. Не надає належної допомоги матері ні в квартирі, ні на присадибній ділянці, ні в оплаті комунальних послуг. Більше того, внаслідок її небажання виписатися з квартири, у матері виникли труднощі з оформленням субсидії. Відповідачка в стані алкогольного сп`яніння намагається силоміць потрапити до квартири для розбірок, створює скандальну ситуацію, виламує вхідні двері, ображає сусідів, намагається бити маму, вимагає гроші, здійснює безпідставні виклики поліції. Мама при цьому змушена переховуватись у сусідів або родичів. Крім того, до матеріалів справи залучені документи, що надійшли з відділення поліції № 1 Дрогобицького РВП ГУ НП у Львівській області за запитом, які підтверджують реальну загрозу насильства у сім`ї. Таким чином, знаходження в одному приміщенні матері і відповідачки є неможливим. З посиланням на статтю 391 ЦПК України та статті 109, 116 ЖК України позивач просить визнати ОСОБА_2 , такою що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язати Центр надання адміністративних послуг Бориславської міської ради Львівської області зняти з реєстраційного обліку відповідача з квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 червня 2025 року вказана позовна заява (справа № 438/941/25) передана судді Бориславського міського суду Львівської області Дудар О.В.

Ухвалою суду від 24 червня 2025 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі № 438/941/25. Призначено судове засідання на 10 липня 2025 року.

Відповідач правом на подання відзиву не скористалась.

Третя особа - ОСОБА_3 подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та пояснення у яких зазичила, що відповідач веде антигромадський спосіб життя, не працює, зловживає алкогольними напоями, приходить до квартири, де вона мешкає, голосно стукає у двері, погрожує, вимагає гроші.

Відповідач, будучи повідомленою належним чином про час та дату розгляду справи у судове засідання не з`явилась.

Позивач проти розгляду справи без участі відповідача не заперечував.

Враховуючи положення частини 1 статті 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Позивач у судовому засідання підтримав доводи та вимоги позовної заяви, наголосив, що відповідач не платить комунальні послуги за квартиру, зловживає алкогольними напоями, часто приходить до квартири, де мешкає його мати, вимагає грошей. Також зазначив, що ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 більше 20 років. Враховуючи наведене просить задовольнити позовні вимоги.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно з копією свідоцтва про право власності на квартиру від 28 грудня 1993 року виданого виконкомом Бориславської міської ради народних депутатів, квартира АДРЕСА_2 , належить на праві приватної спільної власності громадянам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 .

Позивачу згідно договору дарування, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 11 липня 2018 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності за договором дарування належить 1/8 частки вказану квартиру (зареєстровано за реєстраційним № 26996273).

Згідно з копією заповіту ОСОБА_3 все своє майно заповідає сину ОСОБА_1 .

З копії акта ПП «Борислав Комфорт» від 26 травня 2025 року вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані станом: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 . Зі слів сусідів ОСОБА_2 не проживає за вказаною адресою.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 26 травня 2025 року зверталась до відділення поліції № 1 Дрогобицького РВП ГУ НП у Львівській області з приводу неправомірних дій відносно неї з боку ОСОБА_6 , яка висловлювалось нецензурною лайкою та образливими словами, погрожувала фізичною розправою третій особі.

За результатом розгляду вказаного звернення відділенням поліції № 1 Дрогобицького РВП ГУ НП у Львівській області не встановлено ознак кримінального правопорушення, однак в діях ОСОБА_6 вбачаються ознаки адміністративного правопорушення за частиною 1 статті 173-2 КУпАП, про що складено адміністративний протокол, який скеровано до Бориславського міського суду Львівської області.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , яка є сусідкою ОСОБА_3 , та мешкає на третьому поверсі, повідомила, що вона ОСОБА_2 час від часу приходить до квартири, де мешкає третя особа, голосно стукає в двері та вимагає їх відкрити, у зв`язку з чим ОСОБА_3 також просила її допомоги, оскільки проживає одна.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_8 який є сусідом ОСОБА_3 , повідомив, що мешкає з нею в одному будинку більше 15 років, та весь цей час відповідач не проживала у квартирі. Останні 4-5 років ОСОБА_2 з`являється в будинку в нетверезому стані, стукає в двері, нецензурно висловлюється чим завдає дискомфорт іншим мешканцям.

Згідно з частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини 1 та 2 статті 319 ЦК України).

У відповідності до частини 1 статті 320 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга вказаної статті).

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності приватної власності, який означає право особи на безперешкодне керування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд.

У відповідності до рішення Конституційного Суду України від 11 травня 2005 року № 4-рп/2005 власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої не забороненої законом діяльності, зокрема передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування, а також у довірчу власність іншим особам. Тобто всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення прав.

Статтею 391 ЦК України встановлено право власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права власності, яке включає право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна внатурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , тобто позивач та відповідач є співвласниками вказаної квартири.

У той же час положення статті 116 ЖК України, наякі посилається позивач, регулюють відносини між власником житлового приміщення та членами його сім`ї, які не є співвласниками такого приміщення, а за згодою власника користуються ним, а тому вказана норма закону не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику у спорах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 111 Житлового кодексу Української РСР.

Доводи позивача, що відповідач в квартирі не проживає, участь в утриманні квартири не приймає, не сплачує комунальні послуги суд не приймає до уваги оскільки відповідач є співвласником квартири, а не членом сім`ї наймача квартири.

Відповідно до вимог статей 12 і 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи, що відповідач є співвласником квартири АДРЕСА_1 , вона не може бути визнана такою, що втратила право користування належним їй на праві спільної сумісної власності житлом, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтями 5, 12, 13, 18, 76-81, 89, 141, 223, 258, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про втрату права користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення виготовлено 5 серпня 2025 року.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ;

відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ;

третя особа: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 .

Суддя Олена ДУДАР