Справа №567/487/24
Провадження №2/567/25/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2025 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі :

головуючий суддя - Василевич О.В.

секретар - Клімович О.О.

з участю представника позивачки - адвоката Петрука О.В.

представника відповідачки - адвоката Юська І.М.

розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Острозької міської ради Рівненської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ФОП ОСОБА_3 , про визнання недійсними угод та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася в Острозький районний суд Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 , Острозької міської ради Рівненської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ФОП ОСОБА_3 , про визнання недійсними угод та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позову зазначає, що рішенням Острозької міської ради Рівненської області від 26.03.2021р. № 169 «Про розгляд заяв громадян, клопотань підприємств, установ, організацій про вилучення та надання земельних ділянок в Острозькій міській територіальній громаді» їй надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), орієнтовною площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 .

Після отримання зазначеного рішення та отримання додаткових документів вона звернулася до суб`єкта господарювання, що є виконавцем робіт із землеустрою ТОВ «Фірма Гора» для розроблення відповідної технічної документації, однак їй було відмовлено у розробленні відповідної технічної документації із землеустрою, оскільки частина вказаної земельної ділянки, орієнтовною площею 0.2500 га, перебуває у власності інших осіб.

Зазначає, що земельна ділянка, яка розташована біля її будинку по АДРЕСА_1 (призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку), має приблизну площу 0,15 га, при цьому частину цієї площі розміром 0,0351 га, якою постійно користувалися і яка перебувала у володінні її померлого батька ОСОБА_4 , в лютому 2023 року незаконно, на її думку, приватизувала ОСОБА_2 (кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0128); а інша частина земельної ділянки розміром 0,10 га в 2019 році була незаконно, на її думку, приватизована ОСОБА_5 (кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0293).

Вказує, що при аналізі наданої на інформаційний запит від ГУ Держгеокадастру у Рівненській області технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в с.Межиріч Рівненського району Рівненської області, на її думку, було встановлено порушення вимог законодавства зі сторони Острозької міської ради та інженера-землевпорядника ОСОБА_3 з наступних підстав.

Вважає, що межі земельної ділянки для ОСОБА_2 мала погоджувати вона, як суміжний землекористувач, а не Острозька міська рада Рівненської області. Зазначає, що в технічній документації вказано опис суміжних землевласників (землекористувачів) та обумовлено, що від А до Б вказано землі запасу Острозької міської ради, що на її думку, не відповідає дійсності, оскільки після винесення рішення Острозької міської ради від 26.03.2021 року, лінія від А до Б - це прибудинкова територія (землі) ОСОБА_1 - буд. АДРЕСА_1 , а тому саме вона мала б погоджувати лінію від А до Б, як суміжний землекористувач.

Окрім того зазначає, що земельна ділянка розташована в безпосередній близькості (на відстані 10-15 м.) до будинку АДРЕСА_1 , що їй належить, та розташована на прибудинковій території, між будинками АДРЕСА_1 та буд. АДРЕСА_2 , що порушує її право власності.

Також стверджує, що рішенням Межиріцької сільської ради №14 від 14 жовтня 1993 року ОСОБА_6 передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,08 га біля хати. При цьому в даному рішенні про надання земельної ділянки у власність відповідачки прізвище власника вказано як « ОСОБА_7 », разом з тим в технічній документації безпідставно вказано прізвище « ОСОБА_8 ».

Посилається на те, що рішенням Острозької міської ради від 26.03.2021 р. саме їй було надано первинне право - дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), орієнтовною площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 .

Одночасно вважає, що її право на спірну земельну ділянку площею 0,15 га виникло ще в 2012 році після реєстрації права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Також вказує, що вказана земельна ділянка перебувала у володінні її батька ОСОБА_4 за яким згідно земельно-шнурової книги колгоспу «Зоря комунізму» значилась присадибна ділянка розміром 0.26 га (в т.ч. під будівлею - 0.01 га) та вважає, що право на дану земельну ділянку перейшло до неї, як його спадкоємця.

Вказує, що в 2014 році вона розпочала вирішувати питання щодо садиби, як об`єкта права власності, однак в 2014 році Межиріцька сільська рада її заяви про приватизацію садиби не розглянула.

Також зазначає, що впродовж 2023 року вона зверталася до керівника ТОВ «Фірма Гора», як до суб`єкта господарювання, що є виконавцем робіт із землеустрою з приводу виготовлення технічної документації на належну їй земельну ділянку, при цьому ТОВ «Фірма Гора» відмовила їй у виготовленні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), орієнтовною площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважає, що державна реєстрація земельної ділянки, що належить відповідачці ОСОБА_2 , і її формування проведено пізніше й частково за рахунок належної їй земельної ділянки, так як земельна ділянка відповідачки накладається на належну їй частину присадибної ділянки, чим порушено її право власності.

З врахуванням уточнених позовних вимог просить:

- визнати недійсним акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 23.12.2021 року в с.Межиріч Острозької міської ради Рівненського району Рівненської області щодо меж земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0128, складений сертифікованим інженером- землевпорядником ФОП ОСОБА_3 , погоджений першим заступником Острозького міського голови Рівненської області Кирийчуком М.В. та засвідчений начальником відділу з питань землекористування Острозької міської ради Гордєєвою І.О. (а.с.35 Технічної документації), як угоду між ОСОБА_2 , Острозькою міською радою та ФОП ОСОБА_3 ;

- визнати недійсною вцілому, як правочин «Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в с.Межиріч Острозької міської ради Рівненського району Рівненської області. Виконавець: Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 . Договір №12/02 від 02.12.2021; період виготовлення з 02.12 по 23.12.2021 р.», як угоду між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 ;

- визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0351 га, яка розташована: Межиріцька сільська рада Острозького району Рівненської області, та призначена для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:002:0128, зареєстрованої 24.02.2023 року на ім`я власника: ОСОБА_2 , РНОКПП - НОМЕР_1 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 242; номер відомостей про речове право: 49388325.

Також просить стягнути з відповідачки ОСОБА_2 судові витрати по даній справі.

Ухвалою суду від 25.03.2024р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. Сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи.

12.04.2024 р. в поданому до суду відзиві на позовну заяву представник відповідача Острозької міської ради заперечила проти позову. В обґрунтування заперечень проти позову вказала, що ОСОБА_1 без поважних причин пропустила строки позовної давності, оскільки з долучених матеріалів вбачається, що листом Межиріцької сільської ради №850/02.13 від 22.10.2019р. інформовано ОСОБА_1 про те, що їй надавалась копія рішення Межиріцької сільської ради про надання у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки із зазначеною датою та номером рішення, також, що рішення є колегіальним і не приймається лише сільським головою та спеціалістом сільської ради, а за результатами голосування на сесії, що її батькам земельна ділянка у приватну власність не передавалась, тому що вперше Межиріцька сільська рада приймала рішення про передачу земельних ділянок у приватну власність лише 14.06.1993 р., а мати ОСОБА_1 вибула в Якутську АРСР у 1989 році, що ОСОБА_1 , як власнику житлового будинку по АДРЕСА_1 , надано дозвіл на виготовлення технічної документації на відповідну земельну ділянку згідно її заяви. Разом з тим, в позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що про наявність рішення Межиріцької сільської ради від 14.10.1993р. №14 про передачу у приватну власність для ведення особистого підсобного господарства земельної ділянки для ОСОБА_6 їй стало відомо після того як було прийнято рішення Острозької міської ради від 26.03.2021 №169, що не відповідає дійсності. Спір по наданню землі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 стосується тієї самої земельної ділянки розміром 0,25 га., яку позивачка має намір отримати, шляхом відміни права власності на 0,10 га., що належить ОСОБА_5 , та 0,351, що належить ОСОБА_2 . Враховуючи наведене, вважає, що позивачка знала про приватизацію землі ОСОБА_2 раніше березня 2021 року, але ніяких дій щодо оскарження не приймала. Окрім того, право власності на земельну ділянку у ОСОБА_2 виникло на підставі рішення Межиріцької сільської ради від 14 жовтня 1993 року. Дана земельна ділянка з вказаного часу відкрито використовувалася відповідачкою та позивачці про це було відомо, тому на думку міської ради позивачкою пропущено строк позовної давності для звернення до суду.

Зазначає, що на думку міської ради, позивачка не довела, що може претендувати на спірну земельну ділянку, оскільки вона їй в порядку спадкування не передавалася та тривалий час ні вона, ні її близькі родичі нею не користувалися, тому вона перебувала у власності громади розпорядником якої був відповідний орган місцевого самоврядування.

Наголошує, що рішенням Острозької міської ради від 26.03.2021 №169 ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (оренда) орієнтовною площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Із тексту вказаного рішення зрозуміло, що ОСОБА_1 надано Острозькою міською радою дозвіл на одну земельну ділянку, площу земельної ділянки вказано орієнтовно на якій розміщено будинок та господарські будівлі, тобто, фактична площа земельної ділянки при її обмірі може відрізнятись від орієнтовної.

Заперечує, що при прийнятті рішення Острозькою міською радою від 26.03.2021р. про надання дозволу для виготовлення технічної документації для ОСОБА_1 було враховано земельну ділянку, яка вже перебувала у власності відповідачки ОСОБА_2 .

Крім того, зазначає, що ОСОБА_1 набула право власності на житловий будинок та господарсько-побутові будівлі, що розташовані в АДРЕСА_1 на підставі рішення Острозького районного суду Рівненської області від 10.04.2012р. у справі №1713/490/12. При цьому ОСОБА_9 набула право власності на земельну ділянку на підставі рішення Межиріцької сільської ради №14 від 14 жовтня 1993 року. Враховуючи наведене вважає, що на момент набуття права власності позивачкою на житловий будинок та господарсько-побутові будівлі у власності відповідачки вже перебувала спірна частина земельної ділянки.

Вказує, що відповідно до довідки старости сіл Межиріч, Прикордонне та Слобідка від 07.03.2024р. вбачається, що у земельно-кадастровій книзі (розділ п`ятий присадибні землі загального користування) Межирицької сільської ради за 1992-2008 роки відсутні записи щодо земельних ділянок ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , а також відповідно до довідки, виданої виконкомом Межирицької сільської ради Острозького району Рівненської області від 01.07.2010 р. №607 в погосподарській книзі №3 за 1991-1995 роки по особовому рахунку № НОМЕР_2 , погосподарській книзі №2 за 1996-2000 роки по особовому рахунку № НОМЕР_3 в господарстві ніхто не зареєстрований та згідно погосподарської книги №2 за 2001-2005 роки особовий рахунок закрито у зв`язку з відсутністю зареєстрованих осіб.

Тобто, на момент прийняття Межиріцькою сільською радою рішення сільської ради №14 від 14 жовтня 1993 року для ОСОБА_2 не вбачається, що за ОСОБА_4 та ОСОБА_10 обліковувались земельні ділянки.

Вважає, що не заслуговують на увагу доводи позивачки про те, що в рішенні про надання у власність землі вказано прізвище ОСОБА_7 , а в технічній документація безпідставно вказано прізвище ОСОБА_8 , оскільки інженером-землевпорядником була долучена до технічної документації відповідна копія свідоцтва про шлюб.

Вказує, що в спірній технічній документації обумовлено, що від А до Б знаходяться землі запасу Острозької міської ради, оскільки відповідно до ч.2 ст.19 Земельного Кодексу України земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі. Відповідно до ст.106 ЗК України спосіб закріплення спільних меж між земельними ділянками визначається за згодою саме власників таких земельних ділянок. Та оскільки процедура державної реєстрації права на земельну ділянку ОСОБА_1 не була проведена, тому дана земельна ділянка рахується землями запасу міської ради та представник останньої відповідно до розподілу своїх посадових обов`язків, яким є перший заступник міського голови Кирийчук М.В., здійснив погодження даної технічної документації.

Одночасно вважає, що право власності на спірну земельну ділянку у ОСОБА_1 відсутнє, оскільки вона у 1989 році вибула в Якутську АРСР та отримала російське громадянство не скориставшись правом на приватизацію землі, яка дозволена в Україні з 14.06.1993 року.

Враховуючи наведене вважає, що позивачка не довела, що може претендувати на спірну земельну ділянку, оскільки вона їй в порядку спадкування не передавалася та тривалий час ні вона, ні її близькі родичі нею не користувалися, тому вона перебувала у власності громади розпорядником якої був відповідний орган місцевого самоврядування та просить відмовити в задоволенні позову повністю.

22.04.2024 р. позивачка подала відповідь на відзив Острозької міської ради, з викладом своїх заперечень проти відзиву.

22.04.2024 р. третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ФОП ОСОБА_3 в поданих до суду письмових поясненнях щодо позовної заяви заперечив проти позову. Вказав, що під час розроблення технічної документації із землеустрою діяв відповідно до вимог Земельного кодексу України, ст.55 Закону України «Про землеустрій» і як сертифікований інженер-землевпорядник повідомлений про відповідальність, передбачену ст.68 Закону України «Про землеустрій». Зазначає, що при виготовленні технічної документації він витребував у замовника відповідні документи, в тому числі що підтверджують зміну прізвища з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 », а саме копію свідоцтва про шлюб, копію паспорта, які були долучені до матеріалів технічної документації.

Також при здійсненні польових топографо-геодезичних робіт в присутності представників органу місцевого самоврядування було встановлено межі земельної ділянки, та відповідно лінія від А до Б - це землі запасу Острозької міської ради, оскільки земельна ділянка, на якій знаходиться житловий будинок ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 не оформлена відповідно до закону, державної реєстрації земельної ділянки і права власності на неї здійснено не було, а тому дана земельна ділянка віднесена до земель запасу Острозької міської ради.

Окрім того, вважає, що твердження позивачки про те, що земельна ділянка площею 0,0351 га розташована в безпосередній близькості (на відстані 10-15 м) до будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 не відповідають дійсності, оскільки на момент передачі у приватну власність земельної ділянки для ОСОБА_2 відповідно до Декрету Кабінету міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 1992 року таких вимог не було.

При цьому технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в с.Межиріч Острозької міської ради Рівненського району Рівненської області була розроблена на підставі рішення Межиріцької сільської ради №14 від 14 жовтня 1993 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» та відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» №15-92 від 26.12.1992 року дані земельні ділянки вже перебували у приватній власності ОСОБА_2 .

Також зауважує, що при проведенні польових топографо-геодезичних робіт земельної ділянки ОСОБА_2 було встановлено, що неможливо виділити одну земельну ділянку площею, яка зазначена в рішенні - 0,08 га, тому при проведенні даних робіт в присутності представників органу місцевого самоврядування було виділено межі двох земельних ділянок площа яких в сумі не перевищує 0,08 га.

23 грудня 2021 року було погоджено акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання і підписано ФОП ОСОБА_3 , першим заступником Острозького міського голови Кирийчуком М.В., начальником відділу з питань землекористування Гордєєвою І.О., ОСОБА_2 , у присутності власників суміжних земельних ділянок - ОСОБА_11 , та даним актом було закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка у кількості 5 шт. межі земельної ділянки № НОМЕР_4 з кадастровим №:01:002:0128, яка знаходиться в с.Межиріч Острозької міської ради, площею 0,0351 га наданої власнику земельної ділянки ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства. Складено схему прив`язки межових знаків до об`єктів і контурів місцевості. Власниками суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не заявлено.

На момент погодження даного акту не виникало питань про незаконність технічної документації та акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Оспорювана технічна документація була передана ним як інженером-землевпорядником на реєстрацію в Державному земельному кадастрі. Державні кадастрові реєстратори розглянули документацію згідно Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Постанови Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. №1051«Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» та 06 січня 2022 року здійснили державну реєстрацію земельних ділянок та присвоїли кадастрові номери - :01:002:0127 та :01:002:0128.

За вказаних обставин вважає, що при розробленні технічної документації із землеустрою для ОСОБА_2 він діяв відповідно до норм чинного законодавства та просить в задоволенні позову відмовити.

22.04.2024 р. відповідачка ОСОБА_2 в поданому до суду відзиві на позовну заяву заперечила проти позову. В обґрунтування заперечень проти позову вказала, що на виконання рішення Межиріцької сільської ради №14 від 14 жовтня 1993 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність та постійне користування», за її заявою, була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства в с. Межиріч, та проведено державну реєстрацію земельних ділянок та права власності на земельну ділянку № НОМЕР_4 площею 0,0351 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0128, та земельну ділянку № НОМЕР_5 площею 0,449 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0127, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

Вказує, що при виготовленні технічної документації вона надавала відповідні документи, що підтверджують зміну прізвища « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 », а саме копію свідоцтва про шлюб та копію паспорта, які були долучені до матеріалів технічної документації.

Вважає, що позивачка помилково вказує про те, що межі від А до Б це її земля, оскільки рішення про передачу земельної ділянки є лише початковою стадією у процедурі оформлення і державної реєстрації земельної ділянки та на момент обмірів і кадастрової зйомки для виготовлення технічної документації із землеустрою земельної ділянки для ОСОБА_2 вказана суміжна ділянка належала до земель запасу Острозької міської ради.

Зазначає, що позивачка не надала жодних підтверджуючих документів про передачу їй у власність чи користування її батьку ОСОБА_4 спірної земельної ділянки.

Вважає, що позивачка ОСОБА_1 набула право власності лише на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 відповідно до рішення Острозького районного суду від 10 квітня 2012 року у порядку спадкування після смерті ОСОБА_10 , проте права власності на земельну ділянку, на якому знаходиться даний житловий будинок не набула, правовстановлюючих документів на земельну ділянку немає.

Окрім того, позивачкою не надано жодного правовстановлюючого документу, визначеного чинним законодавством, який посвідчує її право користування або власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим, вона не може вважатися користувачем/власником суміжної земельної ділянки до оформлення нею у встановленому порядку права власності або користування на зазначену земельну ділянку, відтак не було підстав для погодження з нею меж земельної ділянки.

23 грудня 2021 року було погоджено акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання та даним актом було закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка межі земельної ділянки № НОМЕР_4 з кадастровим №:01:002:0128, яка знаходиться в с.Межиріч Острозької міської ради, площею 0,0351 га наданої їй, як власнику земельної ділянки, для ведення особистого селянського господарства. Складено схему прив`язки межових знаків до об`єктів і контурів місцевості. Власниками суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не заявлено.

В подальшому державні кадастрові реєстратори розглянули документацію згідно Закону України «Про Державний земельний кадастр» та постанови Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. №1051«Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» та 06 січня 2022 року здійснили державну реєстрацію земельних ділянок та присвоїли їм кадастрові номери - :01:002:0127 та :01:002:0128.

Зазначає, що на даний час вона являється власником земельної ділянки площею 0,0351 га і відповідно до технічної документації, а саме до кадастрового плану земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0128 площею 0,0351 га, відповідно до опису меж суміжних землевласників (землекористувачів) - від А до Б землі запасу Острозької міської ради, від Б до В землі загального користування (вулиця), від В до А - землі ОСОБА_11 , тобто на момент виготовлення технічної документації і при погодженні акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання не було відомостей про суміжну земельну ділянку з позивачкою і як таких спірних правовідносин не виникло.

За вказаних обставин вважає, що права позивачки порушені не були та просить в задоволенні позову відмовити.

29.04.2024 р. позивачка подала відповідь на відзив ОСОБА_2 з викладом своїх заперечень проти відзиву.

09.05.2024 р. відповідачка ОСОБА_2 подала заперечення на відповідь на відзив.

20.05.2024 р. позивачка подала позовну заяву з уточненими позовними вимогами.

05.06.2024 р. відповідачкою ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву (уточнену) з викладом заперечень проти позову в якому вважає, що позовні вимоги про визнання недійсними акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 23.12.2012 р. та технічної документації із землеустрою, як правочинів, не ґрунтуються на положеннях законодавства та задоволенню не підлягають.

Ухвалою суду від 28.06.2024р., постановленою протокольно без видалення суду до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та у відповідях на відзиви відповідачів.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні підтвердила обставини, викладені у позовній заяві та додатково пояснила, що згідно рішення Острозького районного суду Рівненської області від 10.04.2012 р. за нею було визнано право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 . В травні 2014 року вона звернулася до Межиріцької сільської ради із заявою про передачу їй земельної ділянки на якій розташований вказаний житловий будинок, однак колишній Межиріцький сільський голова Губернюк М. повідомив її листом про те, що спірне питання про використання земельної ділянки по АДРЕСА_1 , де розташований житловий будинок та господарські будівлі, які їй належать згідно рішення суду, на сесію не виносяться, тому що ніхто крім неї на дану земельну ділянку не претендує. Рішенням Острозької міської ради Рівненської області від 26.03.2021 № 169 "Про розгляд заяв громадян, клопотань підприємств, установ, організацій про вилучення та надання земельних ділянок в Острозькій міській територіальній громаді" їй було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), орієнтовною площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому їй було відмовлено у виготовленні технічної документації на спірну земельну ділянку в зв`язку з наявним накладенням земельних ділянок. Заначила, що право власності на зазначену земельну ділянку її батьки не оформили, так як її батько помер ще в грудні 1975 року, до початку приватизації земельних ділянок, а мати - ОСОБА_10 виїхала з України в 1991 році, тому крім її пояснень, як позивачки, та архівної довідки від 23.04.2014 р., в неї немає інших доказів того, що земельна ділянка, яка приватизована ОСОБА_2 - була присадибною ділянкою її померлих батьків, яка на її думку була незаконно передана ОСОБА_2 .

Представник відповідача Острозької міської ради Рівненської області Митрофанова О.С. в судовому засіданні позов не визнала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Наголошує на тому, що ОСОБА_1 без поважних причин пропустила строк позовної давності. Також вказує, що право власності на землю у ОСОБА_2 виникло на підставі рішення Межиріцької сільської ради від 14 жовтня 1993 року. Земельна ділянка з вказаного часу відкрито використовувалася відповідачкою та позивачці про це було відомо, тому на думку міської ради останньою пропущено строк позовної давності для звернення до суду. Зазначає, що на думку міської ради, позивачка не довела, що може претендувати на спірну земельну ділянку, оскільки вона їй в порядку спадкування не передавалася та тривалий час ні вона, ні її близькі родичі нею не користувалися, тому вона перебувала у власності громади, розпорядником якої був відповідний орган місцевого самоврядування. Вказує, що рішенням Острозької міської ради від 26.03.2021 №169 ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (оренда) орієнтовною площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). З тексту вказаного рішення зрозуміло, що ОСОБА_1 надано Острозькою міською радою дозвіл на одну земельну ділянку, площу земельної ділянки вказано орієнтовно на якій розміщено будинок та господарські будівлі, тобто, фактична площа земельної ділянки при її обмірі може відрізнятись від орієнтовної. Окрім того, вважає, що позовні вимоги про визнання недійсними акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 23.12.2012р. та технічної документації із землеустрою, як правочинів, не ґрунтуються на положеннях законодавства.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Юсько І.М. в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Вказав, що державну реєстрацію земельних ділянок та права власності на земельну ділянку № НОМЕР_4 площею 0,0351 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0128, та на земельну ділянку № НОМЕР_5 площею 0,449 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0127, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, за ОСОБА_2 було здійснено на підставі рішення Межиріцької сільської ради №14 від 14 жовтня 1993 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність та постійне користування». Вважає, що позивачка ОСОБА_1 набула права власності лише на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 відповідно до рішення Острозького районного суду Рівненської області від 10 квітня 2012 року у порядку спадкування після смерті ОСОБА_10 , проте права власності на земельну ділянку на якому знаходиться даний житловий будинок не набула, правовстановлюючих документів на земельну ділянку немає.

Окрім того, позивачкою не надано жодного правовстановлюючого документу, визначеного чинним законодавством, який посвідчує її право користування або власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим, вона не може вважатися користувачем/власником суміжної земельної ділянки до оформлення нею у встановленому порядку права власності або користування на зазначену земельну ділянку, відтак не було підстав для погодження з нею меж земельної ділянки. Одночасно вважає, що позовні вимоги про визнання недійсними акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 23.12.2012р. та технічної документації із землеустрою не ґрунтуються на положеннях законодавства, оскільки її твердження, що зазначені документи є правочинами в розумінні норм законодавства є помилковими.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ФОП ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснив, що займає посаду головного спеціаліста відділу з питань землекористування управління містобудування, архітектури, ЖКГ, благоустрою та землекористування Острозької міської ради Рівненської області та з 2013 року по 2021 рік працював землевпорядником в Межиріцькій сільській раді Острозького району Рівненської області. Вказав, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в с.Межиріч Острозької міської ради Рівненського району Рівненської області була розроблена на підставі рішення Межиріцької сільської ради №14 від 14 жовтня 1993 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність». Зазначив, що він особисто був присутній при обмірі вказаної земельної ділянки та при проведенні польових топографо-геодезичних робіт земельної ділянки ОСОБА_2 , було встановлено, що неможливо виділити одну земельну ділянку площею, яка зазначена в рішенні - 0,08 га, тому при проведенні даних робіт в присутності представників органу місцевого самоврядування було виділено межі двох земельних ділянок площа яких в сумі не перевищує 0,08 га. Вказав, що 23 грудня 2021 року було погоджено акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання у присутності власника суміжної земельної ділянки - ОСОБА_11 , та даним актом було закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками межі земельної ділянки № НОМЕР_4 з кадастровим №:01:002:0128, яка знаходиться в с.Межиріч Острозької міської ради, площею 0,0351 га наданої власнику земельної ділянки ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства. Зазначив, що згідно відомостей земельних книг у сільській раді за матір`ю позивачки - ОСОБА_10 земельні ділянки не значились.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 оспорює правомірність формування земельної ділянки, належної відповідачці ОСОБА_2 , посилаючись на те, що вона частково сформована за рахунок земельної ділянки, яка перебувала у її користуванні та користуванні її батьків, у зв`язку із чим вона позбавлена можливості реалізувати своє право набуття права власності на неї.

З матеріалів справи встановлено, позивачка є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням Острозького районного суду від 10.04.2012 р. у справі №1713/490/12, витягом про державну реєстрацію прав №34080621 від 10.05.2012 р.

Із заяви ОСОБА_1 від 20.03.2014 р. вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до Межиріцької сільської ради Рівненської області про надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Листом Межиріцької сільської ради №322/03.5 від 23.04.2014 р. ОСОБА_1 інформовано про те, що спірне питання щодо використання земельної ділянки на сесію не виноситься, тому що ніхто крім неї на дану земельну ділянку не претендує, що сільська рада не встановлює меж земельної ділянки, довідки про стан земельної ділянки не видає. Одночасно повідомлено про те, що їй необхідно з`явитись у сільську раду для визначення орієнтовної площі земельної ділянки по АДРЕСА_1 , а також що згідно запису під №66 в земельно-кадастровій книзі колгоспу "Жовтень" с.Межиріч за ОСОБА_10 обліковувалось 0,50 га землі, інших відомостей, записів і рішень щодо ділянок ОСОБА_10 в сільській раді не має.

З архівної довідки від 23.04.2014 року № 86/07-26 встановлено, що в земельно-шнуровій книзі колгоспу «Зоря комунізму» с. Межиріч Межиріцької сільської ради Острозького району за 1961 рік є відомості про те, що за ОСОБА_4 значилась присадибна ділянка розміром 0,26 га (в т.ч. під будівлею 0,01 га).

З довідки виконкому Межиріцької сільської ради Острозького району Рівненської області №607 від 01.07.2010 року вбачається, що в погосподарській книзі №3 за 1991-1995 роки по особовому рахунку № НОМЕР_2 , в погосподарській книзі №2 за 1996-2000 роки по особовому рахунку № НОМЕР_3 - в господарстві ніхто не зареєстрований та згідно погосподарської книги №2 за 2001-2005 роки особовий рахунок закрито у зв`язку з відсутністю зареєстрованих осіб.

З довідки Острозької міської ради Рівненської області №232/07.08-12 від 07.03.2024 року встановлено, що у земельно-кадастровій книзі Межиріцької сільської ради да 1992-2008 роки відсутні записи щодо земельних ділянок ОСОБА_4 та ОСОБА_10 .

Рішенням Острозької міської ради Рівненської області від 26.03.2021 № 169 «Про розгляд заяв громадян, клопотань підприємств, установ, організацій про вилучення та надання земельних ділянок в Острозькій міській територіальній громаді», ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (оренда), орієнтовною площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 .

Дане рішення позивачкою не реалізовано, право на земельну ділянку в установленому законом порядку не оформлено.

Рішенням Межиріцької сільської ради №14 від 14 жовтня 1993 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність та постійне користування» для ОСОБА_6 передано у приватну власність для ведення особистого підсобного господарства земельну ділянку площею 0,08 га, біля хати, в с.Межиріч Острозького району Рівненської області.

За заявою ОСОБА_13 від 02.12.2021р. ФОП ОСОБА_3 була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства в с.Межиріч Острозького району Рівненської області.

В подальшому, було проведено державну реєстрацію земельних ділянок та за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку № НОМЕР_4 площею 0,0351 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0128, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 17.11.2023р.

Згідно акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 23.12.2021р. межі земельної ділянки ОСОБА_2 кадастровий номер :01:002:0128 закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Власник земельної ділянки претензій щодо меж та конфігурації земельної ділянки не має. Власниками суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не заявлено.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з наступного.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечення кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

При цьому, предметом позовної заяви є правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Згідно зі ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Згідно із ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безкоштовну передачу їм у власність земельних ділянок із земель державної та комунальної власності.

Підпункт 34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад у вирішенні відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Дана норма закону є одним із засобів забезпечення провідної ролі міських рад як органів міського самоврядування, які покликані представляти відповідні територіальні громади та здійснювати від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування. Виключна компетенція місцевих рад означає, що ніякі інші органи чи посадові особи не мають права приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції рад.

Статтею 71 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження.

У відповідності до ст.12 ЗК України до повноважень міської ради відноситься розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб або надання земельних ділянок комунальної власності у користування.

В силу вимог статей 81, 83, 92, 93 ЗК України землекористувачі користуються земельними ділянками на праві власності, оренди, постійного чи тимчасового користування.

Згідно ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Суд вважає позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку необґрунтованими з огляду на таке.

Згідно зі ст.79 ЗК земельна ділянка, у тому числі і присадибна, - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Формування земельної ділянки як об`єкта права передбачає визначення її площі, меж, цільового призначення та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Статтями 20, 38-40 ЗК України присадибна земельна ділянка віднесена до земель житлової та громадської забудови. Використання таких земель здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Стаття 381 ЦК України визначає поняття садиби як об`єкта права власності. Зокрема, садибою визнається земельна ділянка разом із розташованим на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

Згідно зі ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до ст.ст.373, 374 ЦК України, ст.80 ЗК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Суб`єктами права власності на землю (земельні ділянки) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки.

Зокрема, іноземні громадяни та особи без громадянства відповідно до ч.2 ст.81 ЗК України можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності.

За змістом ч.4 ст.81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.

Зазначена норма також кореспондується з ч.1 ст.145 ЗК України, відповідно до якої, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.

Разом з тим, невиконання іноземним громадянами та особами без громадянства вказаного обов`язку, відповідно до ч.1 ст.143, ч.2 ст.145 ЗК України є підставою для примусового припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації за рішенням суду та продажу на земельних торгах.

Суд зазначає, що ОСОБА_1 згідно рішення Острозької міської ради Рівненської області №169 від 26.03.2021 року надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)(оренда), орієнтовною площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , а також надано дозвіл на виготовлення технічної документації на одну земельну ділянку, площу якої вказано орієнтовно, та на якій розміщено будинок і господарські будівлі.

Тобто, фактична площа земельної ділянки, при її обмірі, може відрізнятись від орієнтовної.

Окрім того, згідно вищевказаного рішення Острозької міської ради Рівненської області №169 від 26.03.2021 року позивачці ОСОБА_1 рекомендовано у 10-денний термін звернутися до суб`єкта господарювання, що є виконавцем робіт із землеустрою, для розроблення відповідної технічної документації із землеустрою та після погодження відповідної технічної документації із землеустрою у порядку, визначеному закнодавством, подати її на затвердження до Острозької міської ради.

Позивачка у рекомендований строк не звернулася до виконавця робіт із землеустрою для розроблення відповідної технічної документації із землеустрою та не повідомила суду про наявність у неї будь-яких об`єктивних перешкод або непереборних труднощів для цього.

Згідно Закону України «Про плату за землю» від 03.07.1992 р. (втратив чинність з 01.01.2011 р.) та Податкового кодексу України використання землі в Україні є платним.

Однак, до позовної заяви ОСОБА_1 не долучено жодних документів про підтвердження плати за користування землею, як і будь-яких інших доказів, що підтвердили б користування земельною ділянкою протягом 1993-2021 років.

Відповідно до довідки старости сіл Межиріч, Прикордонне та Слобідка від 07.03.2024 р., у земельно-кадастровій книзі (розділ п`ятий присадибні землі загального користування) Межиріцької сільської ради Острозького району за 1992-2008 роки відсутні записи щодо земельних ділянок ОСОБА_4 , ОСОБА_10 (батьки позивачки).

Як було встановлено судом згідно довідки виконкому Межиріцької сільської ради Острозького району Рівненської області №607 від 01.07.2010 року, в погосподарській книзі №3 за 1991-1995 роки по особовому рахунку № НОМЕР_2 , в погосподарській книзі №2 за 1996-2000 роки по особовому рахунку № НОМЕР_3 в господарстві ніхто не зареєстрований, та згідно погосподарської книги №2 за 2001-2005 роки особовий рахунок закрито у зв`язку з відсутністю зареєстрованих осіб.

Тобто, на момент набуття відповідачкою ОСОБА_2 (згідно рішення Межиріцької сільської ради №14 від 14.10.1993 р.) права власності на спірну земельну ділянку ні за позивачкою, ні за її батьками ( ОСОБА_4 та ОСОБА_10 ) не обліковувались жодні земельні ділянки.

Окрім того, рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 10.04.2012 р. у справі №1713/490/12 визнано за ОСОБА_1 право власності лише на житловий будинок та на господарсько-побутові будівлі, що розташовані в АДРЕСА_1 .

Одночасно судом встановлено, що житловий будинок та господарські будівлі за адресою АДРЕСА_1 , не розташовані на земельній ділянці площею 0,0351 га з кадастровим номером :01:002:0128, що належить ОСОБА_2 .

Відсутність будівель на земельній ділянці площею 0,0351 га з кадастровим номером :01:002:0128 підтверджується копію технічної документації землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в с.Межиріч Острозької міської ради Рівненського району Рівненської області.

Відповідно до ст.20 ЗК України при встановленні цільового призначення земельних ділянок здійснюється віднесення їх до певної категорії земель та виду цільового призначення.

При зміні цільового призначення земельних ділянок здійснюється зміна категорії земель та/або виду цільового призначення.

Віднесення земельних ділянок до певної категорії та виду цільового призначення земельних ділянок здійснюється щодо земельних ділянок, якими розпоряджаються Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, за рішенням відповідного органу

Тобто, оспорювана земельна ділянка є ділянкою, яка призначена для ведення особистого селянського господарства та зміна її цільового призначення не здійснювалася.

Позивачкою ОСОБА_1 долучено лист Межиріцької сільської ради від 23.04.2014 №322/03 в якому зазначено, що їй необхідно з`явитись у Межиріцьку сільську раду для встановлення орієнтовної площі земельної ділянки по АДРЕСА_1 та після цього приступити до визначеної законодавством процедури оформлення права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться житловий будинок.

Також згідно відповіді ТОВ «Фірма Гора» №18 від 30.10.2023 року, під час проведення кадастрової зйомки земельної ділянки, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , інженерами ТОВ «Фірма Гора» було встановлено, що частина земельної ділянки, яка за словами ОСОБА_1 , має бути включена у загальну площу земельної ділянки, віднесену до її житлового будинку, знаходиться в межах земельних ділянок приватної власності, а саме: 1) :01:002:0128 - власник ділянки ОСОБА_2 . Враховуючи вищезазначене ТОВ «Фірма Гора» запропонувала позивачці узгодити спірні питання із суміжними землевласниками, землекористувачами та представниками Острозької міської територіальної громади, з метою визначення чіткої межі земельної ділянки для подальшої розробки документації із землеустрою і земельну ділянку під житловим будинком в АДРЕСА_1 .

Суд зазначає, що стаття 118 ЗК України (зі змінами і доповненнями) визначає порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок державної та комунальної власності, який позивачкою дотриманий не був.

Окремо слід зазначити, що нормативно-правовими актами встановлювався строк завершення приватизації земельних ділянок, що перебували у громадян у постійному чи тимчасовому користуванні.

Так, Декретом Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року пропонувалося забезпечити протягом 1993 року передачу громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у межах встановлених норм. У подальшому ці строки подовжувалися. Проте приватизація земельної ділянки в той час ні позивачкою, ні її батьками здійснена не була.

Крім того, позивачка є громадянкою росії, та норми ст.121 ЗК України передбачають право виключно громадян України на безоплатну передачу їм земельних ділянок у зв`язку з набуттям ними, в тому числі, права власності на житловий будинок.

Водночас згідно зі ст.106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Статтею 107 ЗК України передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Частиною 2 ст.152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч.1 ст.21 ЦК України).

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Згідно із ч.3 ст.158 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори в межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Стаття 159 ЗК України регулює порядок розгляду земельних спорів органами місцевого самоврядування за участі зацікавлених сторін.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (ч.5 ст.158 ЗК України).

Обґрунтовуючи заявлений позов позивачка посилається на те, що вона є користувачем земельної ділянки, яка є суміжною до належної ОСОБА_2 земельної ділянки, встановлена межа між земельними ділянками не відповідає фактичному використанню і відображена таким чином, що частина земельної ділянки, яку набула у власність відповідачка ОСОБА_2 накладається на земельну ділянку позивачки, а також, що земельна ділянка була передана у власність відповідачці ОСОБА_2 без погодження з нею меж земельної ділянки.

Суд вважає, що позивачкою належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами не доведено наявність вказаних обставин.

В матеріалах справи відсутні та позивачкою не надано доказів, зокрема правовстановлюючих документів, передбачених чинним законодавством в підтвердження набуття нею чи її батьками, в порядку передбаченому законом, права власності чи права користування земельною ділянкою, що знаходиться біля її житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 .

Згідно рішення Острозької міської ради №169 від 26.03.2021 року ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (оренда) орієнтовною площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 . Запропоновано ОСОБА_1 звернутись до суб`єкта господарювання, що є виконавцем робіт із землеустрою, для розробки відповідної технічної документації із землеустрою. Після погодження технічної документації із землеустрою у порядку, визначеному законодавством, подати її на затвердження до Острозької міської ради.

Разом з тим, вищезазначене рішення не містить плану відводу земельної ділянки та позивачкою не надано доказів, які б підтверджували, що земельна ділянка, яка фактично перебувала у її користуванні була сформована як об`єкт цивільних прав.

Частинами першою - третьою статті 158 ЗК України передбачено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина четверта, п`ята статті 158 ЗК України).

ОСОБА_1 не скористалася своїм правом і не виготовила технічну документацію станом на день прийняття рішення, а також не звернулась до відповідного органу місцевого самоврядування з приводу вирішення спору щодо визначення меж її земельної ділянки.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу та безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (пункти а, б частини першої статті 81 ЗК України).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (частина перша статті 122 ЗК України).

Відповідно частин першої - п`ятої, дев`ятої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін та погоджується в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

При цьому погодження меж є допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки з власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради у затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Ненадання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації.

Зазначене відповідає правовому висновку викладеному у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №580/168/16-ц.

Враховуючи наведене, позивачка не довела свого права на спірну земельну ділянку, оскільки вона їй в порядку спадкуванння не передавалася та тривалий час ні вона, ні її близькі родичі нею не користувалися. Така земельна ділянка перебувала у власності територіальної громади, розпорядником якої був відповідний орган місцевого самоврядування.

Окрім того, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц, для висновків про порушення прав позивача визначенням меж сусідніх земельних ділянок мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивача, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста.

Разом з тим, земельна ділянка, на яку претендує позивачка, не була сформована, однак позивачка не ініціювала розроблення проєктної документації та не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що земельна ділянка ОСОБА_2 була сформована за рахунок земельної ділянки, право на користування якої вона набула у спадок після смерті своїх батьків, не заявляла клопотань про проведення земельно-технічної експертизи з метою підтвердження своїх вимог щодо накладення частини земельної ділянки відповідачки на її земельну ділянку, відтак суд приходить до висновку про недоведеність факту порушення прав ОСОБА_1 , оскільки доказів того, що формування земельної ділянки ОСОБА_14 порушує права ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Таким чином, доказів порушення права позивачки та неможливості оформлення права власності на земельну ділянку, якою вона користується, у зв`язку із формуванням та реєстрацією спірної земельної ділянки, матеріали справи не містять, з урахуванням того, що межі цієї земельної ділянки в натурі (на місцевості) не встановлювались, а відповідно до встановлених обставин, позивачка не є ані її власником, ані її користувачем.

Окрім того, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.02.2023 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0351 га, кадастровий номер :01:002:0128, та підставою виникнення права власності є рішення сільської ради про передачу земельної ділянки у власність №14 від 14.10.1993 року, відомості про оспорення якого відсутні.

Згідно з положеннями пункту 5 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність.

Відповідно до положень частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (п.81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

З урахуванням наведеного, та з огляду на недоведеність позивачкою порушення свого права щодо встановлення меж земельної ділянки, яка належить відповідачці, її формування та реєстрації, суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,0351 га, яка розташована: Межиріцька сільська рада Острозького району Рівненської області та призначена для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: :01:002:0128, зареєстрованої 24.02.2023р. на ім`я ОСОБА_2 , реєстраційний номер: 242.

При цьому суд вважає, що ОСОБА_1 звернулась до суду в межах строку позовної давності, оскільки право на зверення до суду виникло у позивачки після прийняття рішення Острозької міської ради №169 від 26.03.2021р. та окрім того за відповідачкою остаточно було зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку (з визначенням її меж) 24.02.2023р., та технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж спірної земельної ділянки позивачка отримала 12.02.2024 р.

Окремо суд зазначає наступне.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (п.57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17).

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.

Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмовити у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 152 ЗК України передбачено такі способи захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Суд розглядає справи по відновленню меж земельної ділянки, тобто спір про поновлення права, яке існувало у разі його можливого порушення. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не є компетенцією суду.

Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок (п. 4.1 Інструкції № 376).

Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання недійсними акту прийомки-передачі межових знаків та технічної документації із землеустрою на земельну ділянку ОСОБА_2 не охоплюється юрисдикцією суду і не може бути самостійним предметом судового розгляду, оскільки зазначені обставини, що призвели до ймовірного порушення прав позивачки, можуть слугувати лише доказами на обґрунтування та підставою для підтвердження її правової позиції при пред`явленні позову у спосіб, передбачений ч.3 ст.152 ЗК України, а відтак не є належним способом захисту права.

Вказаний висновок кореспондується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24.04.2019 у справі № 128/3751/14-а (провадження № 11-1454апп18), відповідно до якої вимоги про визнання незаконною технічної документації на земельну ділянку не можуть бути самостійним предметом судового розгляду, які також були враховані в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2024 року у справі №450/5038/21.

Також помилковими є твердження позивачки, що акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 23.12.2021 року в с.Межиріч Острозької міської ради Рівненського району Рівненської області, який вона просить визнати недійсним, є окремою угодою між ОСОБА_2 , Острозькою міською радою Рівненської області та ФОП ОСОБА_3 , а технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) виготовлена ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в с.Межиріч Острозької міської ради Рівненського району Рівненської області - є окремою угодою між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 , оскільки дані документи за своїм змістом не є правочинами (угодами), а відтак не можуть бути визнані недійними.

Відповідно до абз.14 ч.1 ст.1 Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування.

Відповідно до ч.1 ст.55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт.

Відповідно до ч.4 ст.55 Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: а) завдання на складання технічної документації із землеустрою; б) пояснювальну записку; в) матеріали топографо-геодезичних робіт; г) кадастровий план земельної ділянки; ґ) перелік обмежень у використанні земельної ділянки; д) відомості про встановлені межові знаки та має вичерпний перелік.

Таким чином, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в с.Межиріч Острозької міської ради Рівненського району Рівненської області є сукупністю текстових і графічних матеріалів, і визначає лише технічний процес проведення заходів з використання земель, та яка в подальшому відповідно до ст.186 Земельного кодексу України затверджується рішенням органу місцевого самоврядування та проводиться державна реєстрація речових прав на земельну ділянку згідно вимог закону.

Складення акту прийомки-передачі межових знаків є частиною технічного процесу при виготовленні технічної документації.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування, а не на підставі рішення суду.

При цьому визнання недійсною технічної документації із землеустрою не призведе до поновлення прав позивачки, оскільки така технічна документація стала підставою для державної реєстрації спірної земельної ділянки, їй присвоєний кадастровий номер, вона внесена і зареєстрована у державному земельному кадастрі, а тому вимоги про визнання недійними технічної документації із землеустрою та акту прийомки-передачі межових знаків щодо земельної ділянки, що перебуває у власності відповідачки, не може бути самостійним предметом судового розгляду.

Враховуючи наведене суд приходить до висновку про неналежність способу захисту шляхом визнання недійсними акту прийомки-передачі межових знаків та технічної документації на земельну ділянку, оскільки ч.3 ст.152 ЗК України, зокрема передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом застосування інших, передбачених законом способів.

Відповідно до ст.141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивачку.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 81, 82, 263-265, 354 ЦПК України, -

у х в а л и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_7 ), Острозької міської ради Рівненської області (місцезнаходження: м.Острог, вул.Героїв Майдану, 4 Рівненської області, індекс 35800, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ФОП ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_8 ), про визнання недійсними угод та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27.01.2025 року.

Суддя Острозького районного судуВасилевич О.В.