ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Халаджи О.В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Донецькій області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди (суддя першої інстанції Мачуський О.М.),

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Донецькій області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, в якому з урахуванням відмови від частини позовних вимог від 13 жовтня 2024 року просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ т.в.о. начальника Служби автомобільних доріг у Донецькій області Дмитра Тютюнника від 08 вересня 2021 року № 138-к/тр «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 », зі змінами, внесеними наказом т.в.о. начальника Служби автомобільних доріг у Донецькій області Дмитра Тютюнника від 10 вересня 2021 року № 140-к/тр «Про внесення змін до наказу від 08.09.2021 № 138-к/тр»;

- поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді головного бухгалтера Служби автомобільних доріг у Донецькій області з 11 вересня 2021 року;

- стягнути зі Служби автомобільних доріг у Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 вересня 2021 року по день ухвалення рішення у справі (за винятком періоду часу з 24.02.2022 р. по 27.11.2023 р.), з розрахунку 2900,40 грн. за кожен день вимушеного прогулу;

- стягнути зі Служби автомобільних доріг у Донецькій області на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування завданої їй моральної шкоди 30 000,00 грн..

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодилась позивачка та через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без врахуванням всіх обставин справи та без належної оцінки наявних доказів у справі.

Мотивована скарга тим, що між сторонами ніколи не існувало домовленості про припинення трудового договору, її волевиявлення на припинення трудового договору за угодою сторін, відображене в заяві від 03.09.2021 року не було вільним і не відповідало її внутрішній волі.

Вказує, що у позивачки не було причин звільнятися як за згодою сторін, так і за власним бажанням, оскільки вона добре знала та виконувала свою роботу.

Наголошує на тому, що документи (копії документів), які були долучені до «Додаткових пояснень» Служби, не досліджувалися судом першої інстанції в судовому засіданні 03.05.2024 р. на стадії дослідження письмових доказів, оскільки представник позивачки звернув увагу суду на існування ухвали Краматорського міського суду Донецької області від 28.12.2021 р., про залишення додаткових пояснень без розгляду, яка набрала законної сили.

Посилання відповідача на нібито невиконання позивачкою «усного розпорядження» в. о. начальника Служби Рибачука В.Л. є надуманим. Такого розпорядження ніколи не існувало, як не існувало на той час і письмових пропозицій безпосереднього керівника позивачки щодо зменшення їй розміру премії за червень 2021 року на відповідній підставі.

Зазначає, що суд першої інстанції протокольною ухвалою від 28.03.2024 р. /т. 2, а. с. 195-196/ необґрунтовано відхилив клопотання представника позивачки від 27.03.2024 р. про долучення до матеріалів справи і дослідження доказів, які мають значення для правильного вирішення справи.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що підставою позову є не звільнення позивачки на фоні поданої нею заяви про відкликання своєї раніше поданої заяви про звільнення за угодою сторін, а примушування її до звільнення і відсутність у неї у зв`язку з цим вільного волевиявлення щодо звільнення з роботи.

ОСОБА_2 просив рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Від відповідача Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Донецькій області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що дії позивачки не свідчать про примус. заява про звільнення подана добровільно, у письмовій формі, із зазначенням дати звільнення (10.09.2021), що підтверджує погодженість сторін на цю дату припинення трудових відносин. Жодного примусу або погроз на той момент не встановлено.

Позивачка не змогла під час судового розгляду в суді назвати конкретні дії конкретних осіб, які б однозначно вказували на примус, не надала достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження наявності тиску.

Відповідач просив оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив задовольнити її у повному обсязі.

Представник Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Донецькій області Мендрух О.М. у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи до судового засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 наказом Служби автомобільних доріг у Донецькій області №76-к від 11.12.2018 року була прийнята з 12.12.2018 року на роботу на посаду економіста 1-ї категорії фінансово-економічного відділу.

Наказом №13-к від 18.03.2019 року позивач переведена з 19.03.2019 року на посаду головного бухгалтера бухгалтерії з 03.06.2019 року - відділ бухгалтерського обліку та звітності.

02.08.2021 року в. о. начальника Служби автомобільних доріг у Донецькій області було видано наказ №73 «Про проведення перевірки» щодо встановлених порушень вимог законодавства згідно Акту документальної перевірки дотримання порядку використання страхувальником страхових коштів Фонду соціального страхування від 30.07.2021 року №87.

28.08.2021 року складено Акт службової перевірки, затверджений начальником служби автомобільних доріг, яким було встановлено, що головний бухгалтер ОСОБА_1 , в порушення ч.7 ст.8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ч.3 ст.30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», п.п.2,4 Порядку фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та окремих виплат потерпілим на виробництві за рахунок коштів Фонду соціального страхування України, затвердженого постановою Правління Фонду соціального страхування України №12 від 19.07.2018 року, здійснила подання заяв-розрахунків від 20.04.2021 року та 21.04.2021 року до Фонду соціального страхування без рішення комісії із соціального страхування про призначення матеріального забезпечення застрахованим особам. Зазначено, що в результаті вищезазначених дій ОСОБА_1 . Службі автомобільних доріг заподіяна майнова шкода у розмірі 48 143,61 грн. і рекомендовано притягнути її до дисциплінарної відповідальності та здійснити відшкодування за її рахунок у зазначеному розмірі.

Наказом начальника Служби автомобільних доріг у Донецькій області від 07.09.2021 року № 136-к/тр до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за порушення ч.7 ст.8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ч.3 ст.30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», п.п.2,4 Порядку фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та окремих виплат потерпілим на виробництві за рахунок коштів Фонду соціального страхування України, затвердженого постановою Правління Фонду соціального страхування України №12 від 19.07.2018 року, за неналежне виконання посадових обов`язків, передбачених п.п.2.2.3, 3.1.1 Положення про відділ бухгалтерського обліку та звітності №01.6-06-21 від 02.02.2021 року та п.2.1.10 посадової інструкції головного бухгалтера №01.06.-07-45 від 03.06.2019 року, допущене при подачі заяв-розрахунків про призначення матеріального забезпечення від 20.04.2021 року і 21.04.2021 року, що спричинило заподіяння майнової шкоди Службі автомобільних доріг у Донецькій області.

Відповідно до заяви від 03.09.2021 року ОСОБА_1 просила звільнити її з посади головного бухгалтера за згодою сторін з 10.09.2021 р.

Актом від 03.09.2021 року підтверджено, що заява про звільнення ОСОБА_1 складена власноруч та без примусу.

06.09.2021 року Начальник Служби автомобільних доріг у Донецькій області Павло Цубер звернувся до Голови Державного агентства автомобільних доріг України з поданням про погодження звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера.

Державним агентством автомобільних доріг України листом №4041/1/2/13/09-3364/1-09-21 від 08.09.2021 року було погоджено звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера.

Наказом т.в.о. начальника Служби автомобільних доріг у Донецькій області Тютюнника Д. від 08.09.2021 року № 138-к/тр ОСОБА_1 було звільнено з 10.09.2021 року за згодою сторін.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 08.09.2021 року вона зазначила про відкликання своєї заяви про звільнення від 03.09.2021 року, оскільки та написана під тиском. Також, заявник просила провести службову перевірку стосовно психологічного тиску на неї.

09.09.2021 року в. о. начальника Служби автомобільних доріг у Донецькій області було видано наказ №89 «Про проведення службової перевірки» щодо питань, порушених ОСОБА_1 в заяві від 08.09.2021 р..

09.09.2021 року складено Акт службової перевірки, затверджений т.в.о. начальником служби автомобільних доріг, яким було встановлено, що опитуванням працівників установи не встановлено психологічного тиску на ОСОБА_1 та примушення її до звільнення.

Згідно з опитувальним листом працівників Служби автомобільних доріг у Донецькій області за заявою ОСОБА_1 було опитано 34 працівника установи, жоден з яких не вказав на факти здійснення психологічного тиску на ОСОБА_1 або примушення її до звільнення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала належних та допустимих доказів у розумінні статей 76-78 ЦПК України на підтвердження вчинення на неї тиску відповідачем під час написання заяви про звільнення із займаної посади за угодою сторін. Сукупність фактів свідчить про домовленість між роботодавцем та працівником про звільнення на підставі угоди сторін, тому звільнення позивача було правомірним.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції .

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі статтею 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення (пункт 3 частини першої статті 40 КЗпП).

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, на визначений строк, встановлений за погодженням сторін та таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Так, приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін (див. постанови Верховного Суду від 31 серпня 2020 року по справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19), від 22 грудня 2020 року у справі № 183/7159/18 (провадження №61-9167св20) та постанову Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як було встановлено матеріалами справи та не заперечується учасниками справи, що відповідно до заяви від 03.09.2021 року ОСОБА_1 просила звільнити її з посади головного бухгалтера за згодою сторін з 10.09.2021 р.

Актом від 03.09.2021 року підтверджено, що заява про звільнення ОСОБА_1 складена власноруч та без примусу.

06.09.2021 року Начальник Служби автомобільних доріг у Донецькій області Павло Цубер звернувся до Голови Державного агентства автомобільних доріг України з поданням про погодження звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера.

Державним агентством автомобільних доріг України листом №4041/1/2/13/09-3364/1-09-21 від 08.09.2021 року було погоджено звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера.

Наказом т.в.о. начальника Служби автомобільних доріг у Донецькій області Тютюнника Д. від 08.09.2021 року № 138-к/тр ОСОБА_1 було звільнено з 10.09.2021 року за згодою сторін.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 08.09.2021 року вона зазначила про відкликання своєї заяви про звільнення від 03.09.2021 року, оскільки та написана під тиском. Також, заявник просила провести службову перевірку стосовно психологічного тиску на неї.

09.09.2021 року в. о. начальника Служби автомобільних доріг у Донецькій області було видано наказ №89 «Про проведення службової перевірки» щодо питань, порушених ОСОБА_1 в заяві від 08.09.2021 р..

09.09.2021 року складено Акт службової перевірки, затверджений т.в.о. начальником служби автомобільних доріг, яким було встановлено, що опитуванням працівників установи не встановлено психологічного тиску на ОСОБА_1 та примушення її до звільнення.

Згідно з опитувальним листом працівників Служби автомобільних доріг у Донецькій області за заявою ОСОБА_1 було опитано 34 працівника установи, жоден з яких не вказав на факти здійснення психологічного тиску на ОСОБА_1 або примушення її до звільнення.

Колегія суддів вважає, що видаючи наказ про звільнення від 08.09.2021 року №138-к/тр, роботодавець не врахував ту обставину, що заява про звільнення була відкликана, з тих підстав, що остання була складена під тиском, про що свідчать матеріли справи, оскільки, як встановлено апеляційним судом, психологічний тиск з боку роботодавця, почався після звільнення ОСОБА_3 , як колишнього начальника позивачки.

Також місцевим судом було встановлено, що позивачка самостійно, керуючись власним вільним волевиявленням, написала заяву про звільнення за угодою сторін, такими діями висловила своє волевиявлення на розірвання трудового договору у визначений строк, проте колегія суддів не погоджується з даним твердження суду першої інстанції, оскільки, як вбачається з матеріалів справи та зокрема зі свідчень ОСОБА_3 , що він працював з 2018 по 2021 роки керівником Служби автомобільних доріг у Донецькій області. ОСОБА_1 працювала головним бухгалтером в цей час. Жодних конфліктів з нею ніколи не було. Після зміни керівництва Укравтодору почався тиск на нього та інших співробітників з метою змусити написати заяви на звільнення.

З матеріалів справи вбачається, що наказами Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор) від 20.05.2021 р. № 125-ВДС та від 20.05.2021 р. № 126-ВДС було оголошено дві догани тогочасному начальнику Служби ОСОБА_3 , та у той самий день наказом від 20.05.2021 р. № 202-К звільнено його із займаної посади на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за нібито систематичне невиконання без поважних причин покладених на нього обов`язків як працівника, до якого раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення /т. 1, а. с. 38/. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 25.10.2021 р. у справі № 234/6991/21, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 07.02.2022 р., та постановою Верховного Суду від 11.12.2023 р., було частково задоволено позов ОСОБА_3 до Укравтодору й Служби про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Визнано незаконними та скасовано накази Укравтодору від 20.05.2021 р. за № № 125-ВДС (догана), 126-ВДС (догана), 202-К (звільнення). Поновлено його на роботі на посаді начальника Служби з 21.05.2021 р. Стягнуто зі Служби середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду, а також судовий збір. Відповідач тривалий час ухилявся від виконання рішення суду, у зв`язку з чим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.12.2022 р. у справі № 202/3074/22, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 07.06.2023 р., було задоволено позов ОСОБА_3 до Укравтодору й Служби та стягнуто 2 на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення Краматорського міського суду Донецької області від 25.10.2021 р. у справі № 234/6991/21 (в частині поновлення на роботі), а також моральну шкоду.

В лютому 2022 року його поновили на роботі, але потім повторно звільнили нібито у зв`язку зі «скороченням штату». Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06.04.2023 р. у справі № 686/19217/22, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 27.06.2023 р. та постановою Верховного Суду від 06.12.2024 р., було скасовано наказ про звільнення, поновлено ОСОБА_3 на роботі, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду, а також судовий збір (т. 2, з а. с. 81).

Твердження місцевого суду, що вказані свідчення стосується його взаємовідношень з відповідачем, колегія суддів вважає помилковими, оскільки, свідком було підтверджено та не спростовано відповідачем, що після його звільнення почався тиск на інших робітників. Наказом начальника Служби автомобільних доріг у Донецькій області від 07.09.2021 року №136-к/тр до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, що додатково підтверджує наявність такого тиску.

Проаналізувавши сукупність наявних у справі доказів, апеляційний суд дійшов висновку, що вимога позивачки щодо скасування наказу про звільнення та поновлення її на роботі є законною та обґрунтованою, з тих підстав, що у даному випадку наявний тиск на головного бухгалтера, новим керівництвом відповідача, які своїми діями у вигляді психологічного тиску, спонукали ОСОБА_1 написати заяву на звільнення від 03.09.2021 року та у подальшому після відкликання вказаної заяви 08.09.2021 року, роботодавець не надав належної оцінки, щодо відмови позивачки у волевиявленні на звільнення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне визнати незаконним та скасувати наказ т.в.о. начальника Служби автомобільних доріг у Донецькій області Дмитра Тютюнника від 08 вересня 2021 року № 138-к/тр «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 », зі змінами, внесеними наказом т.в.о. начальника Служби автомобільних доріг у Донецькій області Дмитра Тютюнника від 10 вересня 2021 року № 140-к/тр «Про внесення змін до наказу від 08.09.2021 № 138-к/тр» та поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді головного бухгалтера Служби автомобільних доріг у Донецькій області з 11 вересня 2021 року.

Оскільки вимога про поновлення на роботі задоволена то стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У частині першій статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. З Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

6 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. ВП Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей117,237-1цьогоКодексуроз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.95 (далі - Порядок) (з подальшими змінами та доповненнями).

За змістом пункту 2 Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Так, відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

З матеріалів справи вбачається, що наказом т.в.о. начальника Служби автомобільних доріг у Донецькій області Тютюнника Д. від 08.09.2021 року № 138-к/тр ОСОБА_1 було звільнено з 10.09.2021 року за згодою сторін.

Згідно змісту даної постанови, колегія суддів дійшла висновку про задоволення вимоги позивачки про поновлення її на роботі.

Отже враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що з урахування того, що позивачку було поновлено на роботі, останній належить до виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідно до положень п.п. 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: з) вимушеного прогулу. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно із п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100 від 08 лютого 1995 року (з подальшими змінами і доповненнями), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки про доходи від 10.09.2021 року, розмір середньоїмісячної заробітної плати складає 62358,60 грн., розмір середньоденної 2900,40 грн. (т.1 а.с.40).

Період вимушеного прогулу позивача тривалістю шість місяців становить період часу з 11 вересня 2021 року по 11 березня 2022 року, однак з урахуванням відмови позивачки від позовних вимог у стягненні середньої заробітної плати за період з 24.02.2022 року по 27.11.2023 року, колегія суддів вважає, що підлягає стягненню середній заробіток за період з 11.09.2021 року по 23.02.2022 року, оскільки у суд не може виходити за межі позовних вимог.

Період з 11 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року становить 114 робочих дня, відтак, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає виплаті позивачу становить 330 645,60. (114 робочих дня х 2900,40 грн.) з утриманням із визначених сум установлених законодавством України податків і зборів.

Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, за висновками Верховного Суду у постанові Великої Палати від 08 грудня 2021 року, викладеними у справі № 9901/407/19, слідуючи усталеній судовій практиці, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу за цими висновками підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню з цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу.

Згідно п. 2,4 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання судових рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника;

Що стосується вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди у розмірі 30000 грн.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктами 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підтвердження своїх вимог про стягнення моральної шкоди позивач зазначив лише перелік обставин, які, на його думку, свідчать про заподіяння йому моральної шкоди, однак позивачем не надано будь-яких доказів у розумінні ст. 79, 81 ЦПК України на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру саме внаслідок неправомірних дій відповідача та з яких міркувань виходив позивач при визначенні розміру моральної шкоди.

Необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов`язок по відшкодуванню шкоди.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі № 825/1030/17.

Разом з тим, суду слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

В постанові Верховного Суду від 10.04.2019р. у справі №464/3789/17 викладена правова позиція, згідно якої виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

З позовної заяви вбачається, що протиправні дії відповідача, які полягають у незаконному звільненні, викликали у позивача почуття тривоги, занепокоєння, стресу та розладу здоров`я.

Також вбачається, що втративши роботу, позивачка залишилась без джерел до існування, тобто позивачка зазнала моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що заявлена сума моральної шкоди у розмірі 30000 грн. є обґрунтованою та відповідає завданим стражданням позивачки у зв`язку з її незаконним звільненням, а отже вказана сума підлягає стягненню у повному обсязі.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У п/п 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» зазначено, що за подання до суду юридичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання фізичною особою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 року № 1082-ІХ прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 2270 гривень.

Враховуючи викладене, за вимогу про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі зі Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Донецькій області на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2270 грн.

Також з матеріалів справи вбачається, що звертаючись із даним позовом, позивачка сплати судовий збір у розмірі 1816,00 грн, та за апеляційну скаргу 2724 грн., як за дві майнові вимоги, про стягнення моральної шкоди та стягнення середнього заробітку, оскільки, зазначені вимоги задоволено, то зі Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Донецькій області на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4540 грн.

Керуючись ст.ст. 141 367, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2025 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Донецькій області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ т.в.о. начальника Служби автомобільних доріг у Донецькій області Дмитра Тютюнника від 08 вересня 2021 року № 138-к/тр «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 », зі змінами, внесеними наказом т.в.о. начальника Служби автомобільних доріг у Донецькій області Дмитра Тютюнника від 10 вересня 2021 року № 140-к/тр «Про внесення змін до наказу від 08.09.2021 № 138-к/тр»;

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді головного бухгалтера Служби автомобільних доріг у Донецькій області з 11 вересня 2021 року;

Стягнути зі Служби автомобільних доріг у Донецькій області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 330 645 (триста тридцять тисяч шістсот сорок п`ять) гривень 60 копійок.

Стягнути зі Служби автомобільних доріг у Донецькій області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок.

В іншій частині позову відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Стягнути зі Служби автомобільних доріг у Донецькій області () на користь держави судовий збір у розмірі 2270 грн.

Стягнути зі Служби автомобільних доріг у Донецькій області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 4540 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 30 липня 2025 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи