Справа №524/9945/23
Провадження №2/524/4246/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2025 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі головуючого судді Андрієць Д.Д., за участю секретаря Булаєнко С.М., представника відповідача Ковальчука О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 50154,85 грн, ухвалив таке рішення.

ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 17.10.2021 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №621088023.

28.11.2018 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №621088023.

20.10.2022 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 20102022, відповідно до умов якого ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» права грошової вимоги до відповідача в сумі 38215,80 грн.

23.10.2021 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2500344.

05.05.2023 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 11939,05 грн.

Своїх зобов`язань за кредитними договорами відповідач не виконав. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що У відповідності до умов кожного з договорів, їх підписання здійснювалось електронним підписом Позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, який було надісланий на номер мобільного телефону вказаний Позичальником при укладанні договору. Укладання угоди без заповнення Заявки Клієнтом є неможливим так як без проходження реєстрації та отримання Одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу Відповідачем на веб-сайт за допомогою Логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між Відповідачем та Первісним Кредитором (Позикодавцем) не було б укладено. Просив врахувати, що жодних заперечень з приводу того, що Відповідач не погодився з Правилами надання коштів, Відповідачем при укладенні договору висловлено не було. Звертав увагу, що кредитні договори укладені Відповідачем з Первісними Кредиторами, врегульовують усі істотні умови, встановлені законодавством для даних договорів. Перехід права вимоги за Кредитним договором № 621088023 від 17 жовтня 2021 року є законним та таким, що відповідає законодавству, підтверджується копією витягу з реєстру прав вимоги №165 від 21.12.2021, та нормами Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 та додатків до нього.

Просив врахувати, що вартість правової допомоги в сумі 15000 грн, є недоведеною належним чином, і з огляду на малозначність справи та складність написання відзиву є неспівмірним. Представником Відповідача суду не надано, акту приймання передачі послуг, копію квитанції про оплату та Детальний опис робіт, які б підтвердили дійсне надання правничої допомоги, дали б можливість зрозуміти обсяг, складність проведеної роботи та витрачений на це час.

ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА

Відповідач у відзиві зазначив, що проти задоволення позову заперечує. Зазначив, що за договором № 621088023 від 17.10.2021 Кредитодавець зобов`язався надати Позичальникові Кредит у вигляді Кредитної лінії в розмірі Кредитного ліміту на суму 9000 грн строком на 30 днів, а саме до 16.11.2021, а продовження строку кредитування можливе шляхом окремого волевиявлення позичальника, тобто Відповідача. Отже загальна сума боргу могла б складати 14 346 грн, але ніяк не 29 215,80 грн(9000 грн.*1,98%*30 днів). За договором № 2500344 від 23.10.2021 тіло кредиту складає 3 900 грн, а відсотки за користування кредитом складають 1 164,15 грн строком на 15 днів. Просив врахувати правову позицію Верховного Суду щодо припинення права кредитодавця нараховувати відсотки після спливу строку кредитування.

Вказав, що позивач не надав суду протоколу створення електронного одноразового ідентифікатора, а надані паперові копії електронного договору не підписано на кожній сторінці.

Просив врахувати факт відсутності доказів на підтвердження факту оплати договору факторингу.

Вказав, що на момент укладення договору факторингу між первісним кредитором та позивачем, договір позики ще не був укладений, тому вважає, що до позивача право вимоги не перейшло. Просив врахувати, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не містить обґрунтувань щодо наведених сум.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

28.11.2018 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» укладено договір факторингу. 31.12.2020 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» укладено додаткову угоду №26 до Договору факторингу №28/1118-01 відповідно до умов якої сторони дійшли згоди викласти текст договору в новій редакції.

На підставі вказаного договору факторингу до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №621088023.

17.10.2021 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії №621088023 за умовами якого товариство зобов`язалось надати позичальникові кредит у вигляді Кредитної лінії, в розмірі Кредитного ліміту на суму 9000 грн на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов`язався повернути Кредит та сплатити проценти за користування Кредитом. Кредитодавець дає перший транш за договором в сумі 9000 грн, одразу після укладення Договору, який має бути повернено до 16.11.2021.

20.10.2022 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 20102022, відповідно до умов якого ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №621088023 в сумі 38215,80 грн, що складається з суми заборгованості за основною сумою боргу 9000 грн, суми заборгованості за відсотками - 29215,80 грн.

23.10.2021 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 укладено договір № 2500344 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Укладення даного договору здійснювалось в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».

За умовами договору сума кредиту складає 3900 грн, строк кредиту - 15 днів, стандартна процентна ставка 1,99% на день, занижена 1,99% в день; орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору - 57499,79 % річних; Орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною ставкою складає 5064,15 грн, а за заниженою процентної ставкою - 5064,15 грн.

05.05.2023 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 2500344 на суму 11939,05 грн.

НОРМИ ПРАВА

Частиною першою статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

За нормою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до положень статті 1046, 1049 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей - стаття 1047 ЦК України.

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року (далі Закон № 675-VIII) , який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У статті 3 Закон № 675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За приписами статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - пункт 2 статті 11 Закону № 675-VIII.

Статтею 12 Закону № 675-VIII визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення Закону № 675-VIII передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - пункт 5 частини 1 статті 3 Закону № 675-VIII.

Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст. 526, 610, 611, 625 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

В ч.1 ст. 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОЦІНКА СУДУ

Щодо заперечень відповідача з приводу часу укладення договору позики та договору факторингу.

Суд приймає до уваги те, що договір факторингу між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» був укладений 28.11.2018, натомість договір кредитної лінії №621088023 був укладений між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 лише 17.10.2021, тобто майже через 3 роки від договору факторингу.

Відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав, тому, під час розгляду заяв/клопотань про заміну кредитора правонаступником, судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу (на момент підписання договору цесії (відступлення права вимоги)).

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах: від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 04 грудня 2018 року у справі №31/160(29/170(6/77-5/100), від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19.

Відповідно до п 1.3. договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року з урахуванням додаткової угоди №26 під правом вимоги розуміється всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Розділом 2 вищезазначеного договору регламентовано порядок відступлення права вимоги: згідно п.4.1. наявне право вимоги переходить від Клієнта до Фактора з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному Додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до Боржника та додаткового оформлення не потребує.

З цих підстав, оскільки суду не були надані докази на підтвердження обставин щодо розірвання договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, суд вважає, що вказаний договір продовжив діяти і був чинним на момент укладення договору позики 17.10.2021. Також суд відзначає, що відповідно до умов договору перехід права вимоги відбувається після підписання сторонами Реєстру прав вимоги.

Отже, копії договорів факторингу та реєстрів права вимоги є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах.

Відтак, приймаючи до уваги долучені позивачем докази, суд вважає, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги за договором кредитної лінії №621088023.

Щодо доводів представника відповідача стосовно несправедливості умов договорів.

Так, у відзиві представник відповідача вказав, що з огляду на правовідносини, що виникли між Позивачем та Відповідачем вбачається, що Кредитор при наданні позики діяв всупереч ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка забороняє включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

За положеннями частини 1 статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення спірних кредитних договорів) цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на час укладення спірних кредитних договорів) у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо супровідних послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної супровідної послуги, що надається споживачу третьою особою під час укладення договору про споживчий кредит, орієнтовна вартість такої послуги визначається відповідно до пункту 7 частини третьої статті 9 цього Закону. Усі припущення, використані для обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та/або орієнтовної загальної вартості кредиту, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору; 15) право споживача на звернення до Національного банку України у разі порушення кредитодавцем, новим кредитором та/або колекторською компанією законодавства у сфері споживчого кредитування, у тому числі порушення вимог щодо взаємодії із споживачами при врегулюванні простроченої заборгованості (вимог щодо етичної поведінки), а також на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої споживачу у процесі врегулювання простроченої заборгованості. Забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача, зазначених у договорі про споживчий кредит або в додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його шрифтом меншого розміру, ніж основний текст, злиття кольору шрифту з кольором фону.

З огляду на те, що спірні договори містять інформацію, яка відповідає ст. 12 «Про споживче кредитування», в тому числі інформацію про реальну річну процентну ставку та приймаючи до уваги те, що вказані умови були погоджені відповідачем, суд не вбачає підстав для визнання їх несправедливими.

Крім того, на переконання суду, відсутність «протоколу створення електронного одноразового ідентифікатора» теж не є підставою для ствердження про те, що договори не укладені, з огляду на те, що протокол створення та перевірки може бути виготовлений щодо кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису, яким одноразовий ідентифікатор не є.

Суд також приймає до уваги те, що відповідач не надав суду жодного доказу, який би підтверджував те, що він не вчиняв дії щодо прийняття оферти та доказів, які б підтвердили, що він не отримував кошти.

Щодо розрахунку заборгованості та доказів, на підтвердження її розміру.

Так, суд приймає до уваги посилання відповідача на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 17.12.2020 по справі 278/2177/15-ц, в якій Верховний Суд зазначив, що: «Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками ( по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.»

Разом із тим, суд відзначає, що подібність правовідносин означає, зокрема тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

В даній справі правовідносини між сторонами виникли на підставі договору позики, укладеного між фізичною особою та товариством з обмеженою відповідальністю, яке не є банківською установою.

В свою чергу Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 встановлює основні вимоги щодо організації бухгалтерського обліку в банках України.

З цих підстав, суд дійшов висновку про те, що правовідносини у даній справі та у справі 278/2177/15-ц не є ідентичними.

На думку суду, наданий позивачем розрахунок заборгованості(а.с.91-95) містить реквізити, визначені в ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а тому суд вважає вказаний доказ належним.

Кредитні відносини, передбачають наявність певних зобов`язань між сторонами, зокрема обов`язку кредитора надати кошти, а позичальника повернути кошти та сплатити проценти.

Надані позивачем копії платіжних доручень від 17.10.2021(а.с.137) та лист ТОВ «УПР» від 04.03.2024(а.с.133) підтверджують факт переказу коштів за умовами договорів.

В свою чергу, відповідач не надав суду докази, які б підтверджували те, що свій обов`язок з повернення коштів первісному кредитору або правонаступнику, він виконав в повному обсязі.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку(а.с.134-136, 138-139) заборгованість відповідача за договором кредитної лінії №621088023 становить 38215,80 грн та складається із заборгованості за тілом в сумі 9000 грн та відсотками за період із 17.10.2021 до 21.10.2022 в сумі 29215,80 грн, а за договором № 2500344 про надання коштів на умовах споживчого кредиту 11939,05 грн та складається із заборгованості за тілом в сумі 3900 грн і відсотками за період із 23.10.2021 до 05.02.2022 в сумі 8039,05 грн.

З цих підстав, суд вважає вимоги позивача в частині стягнення заборгованості обґрунтованими.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зауважила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а також пеню, застосовувати штрафні санкції, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Суд відзначає, що відповідно до укладеного договору кредитної лінії №621088023, перший транш має бути повернуто до 16.11.2021, тобто через 30 днів від дати отримання коштів. До вказаного строку сторони передбачили і право нараховувати відсотки за користування позикою у розмірі 1,98%(дисконтна процентна ставка). Разом із тим, в п. 1.9.3 договору сторони домовились про те, що якщо позичальника користуватиметься кредитом після закінчення дисконтного періоду БЕЗ своєчасної оплати процентів в порядку, передбаченому п. 1.8 Договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною та індивідуальною процентною ставкою за весь строк дисконтного періоду скасовуються з дати надання кредиту і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за базовою процентною ставкою в розмірі 766,5 % річних, що становить 2,10 % в день від суми Кредиту за кожен день користування ним.

Приймаючи до уваги те, що відповідач не надав доказів виконання зобов`язання за договором, враховуючи зміст договору, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг в сумі 14670 грн, що складається із тіла в сумі 9000 грн та відсотків в сумі 5670 грн(9000 грн*2,10%*30 днів).

Відповідно до п.4.2 договору № 2500344 про надання коштів на умовах споживчого кредиту сторони домовились, що у випадку, якщо у Клієнта на дату закінчення строку кредиту(нового строку кредиту після пролонгації) наявна заборгованість за кредитом, та Клієнт не продовжив строк кредитування кредиту відповідно до п.4.1.1.-4.1.6 Договору, за цим договором застосовується автоматичне продовження строку користування кредитом (автопролонгація) з наступного дня після запланованої дати повернення кредиту. Клієнт, підписуючи цей Договір, дає згоду на автопролонгацію ще на 15 календарних днів. Загальна кількість автопролонгації за цим Договором обмежується загальною кількістю календарних днів користування кредитом, яке не може бути більшою за 120 днів.

Суд враховує те, що відсотки в сумі 8039,05 грн нараховані позивачем в межах строків автопролонгації договору, а тому не вбачає підстав для їх зменшення.

Відтак, суд вважає за можливе частково задовольнити позов та стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за кредитними договорами №621088023 від 17.10.2021 та № 2500344 від 23.10.2021 в розмірі 26609,05 грн.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 1423.86 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог(53,05%).

Щодо витрат відповідача.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 14-16723св20) зазначено, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу відповідач надав суду витяг із договору про надання правничої допомоги, відповідно до умов якого розмір гонорару становить 2500 грн за годину роботи. Також надано суду і акт наданих послуг, відповідно до якого представником відповідача надані послуги: консультація, ознайомлення із матеріалами, підготовка заяви про перегляд заочного рішення та підготовка відзиву.

В той же час, аналізуючи співмірність та пропорційність понесених стороною відповідача витрат до предмета спору, складності та значення справи для сторін, обсягу доказів, наданих кожною із сторін, сталістю судової практики суд приходить до висновку про визначення розміру відшкодування таких витрат у сумі 10000 грн.

Однак, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України суд стягує із позивача на користь відповідача судові витрати, які складаються із витрат на правничу допомогу та судового збору за заявою про перегляд заочного рішення пропорційно розміру вимог у задоволенні яких суд відмовив, а саме 4922.46 грн(46,95%)

Керуючись ст. 526, 530, 610-612, 625, 1046 ЦК України, ст. 10, 12, 81, 258, 259, 263 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (, 01032, м.Київ, вул.Симона Петлюри, буд.30) заборгованість за кредитними договорами №621088023 від 17.10.2021 та № 2500344 від 23.10.2021 в розмірі 26609,05 грн та судові витрати в сумі 1423.86 грн.

В іншій частині вимог відмовити.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (, 01032, м.Київ, вул.Симона Петлюри, буд.30) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 судові витрати в сумі 4922.46 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено30.07.2025

Суддя Діна АНДРІЄЦЬ