Справа № 135/1057/20
Провадження № 2/135/54/25
У Х В А Л А

іменем України

04.07.2025 м. Ладижин Вінницька область

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Волошиної Т.В.,

за участю секретаря судових засідань Глушко І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижині Вінницької області клопотання ОСОБА_1 , представника позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_2 , про залишення зустрічної позовної заяви в частині позовних вимог щодо ОСОБА_3 без розгляду у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Ладижинського міського суду перебуває вказана цивільна справа, що розглядається за правилами позовного провадження.

04.07.2025 представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 звернувся з клопотанням про залишення без розгляду зустрічної позовної заяви в частині вимог до ОСОБА_3 , посилаючись на п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, а також ч. 5 ст. 223 ЦПК України. Заявник вказав, що ОСОБА_3 , належно повідомлена про судове засідання, повторно не з`явилася, а причини її неявки не є документально підтвердженими, що на його думку має наслідком залишення позову без розгляду.

Представник відповідачів за первісним позовом (позивачів за зустрічним позовом) адвокат Драчук Т.М. заперечила проти задоволення клопотання, зазначивши, що інтереси ОСОБА_3 представляються в процесі професійним адвокатом, а інший співпозивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 був присутній у засіданні й надав особисті пояснення. Причиною неявки ОСОБА_3 представник назвала відрядження, що не має ознак зловживання правом.

ОСОБА_4 повністю підтримав заперечення представника, підтвердив обізнаність дружини про судове засідання, а також відсутність перешкод для розгляду справи по суті.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в межах розгляду клопотання та оцінивши наведені правові аргументи, дійшов таких висновків.

Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України, у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Згідно з пунктом 2 частини першої цієї статті, учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях, якщо інше не передбачено законом.

Частина перша статті 58 ЦПК України передбачає право сторони брати участь у справі як особисто, так і через представника. Це положення реалізує принцип диспозитивності та свободи вибору стороною способу здійснення процесуальних прав. Окрім того, відповідно до частини четвертої статті 12 та частини третьої статті 13 ЦПК України, кожна сторона несе відповідальність за наслідки своєї процесуальної поведінки і має право вільно розпоряджатися своїми процесуальними можливостями.

Згідно з частиною п`ятою статті 223 ЦПК України, у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його неявка не перешкоджає вирішенню спору.

Пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, повторно не з`явився або не повідомив про причини неявки, за винятком випадків, коли від нього надійшла заява про розгляд справи без його участі і така неявка не перешкоджає розгляду справи.

Водночас положення частини п`ятої статті 223 та пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України не містять вимоги про те, що для залишення позову без розгляду позивач має не з`явитися в судове засідання саме у зв`язку з визнанням його явки обов`язковою та викликом до суду. Така правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 червня 2020 року у справі № 910/16978/19.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 листопада 2017 року у справі «Sukhanov and Others v. Russia» (заяви №№ 56251/12, 23302/13, 53116/15) дійшов висновку, що присутність у судовому засіданні є правом, але не обов`язком позивача.

У межах розгляду клопотання встановлено, що ОСОБА_3 (позивач за зустрічним позовом) не була присутня у судовому засіданні особисто. Водночас її інтереси представляє адвокат Драчук Т.М., яка належним чином здійснює представництво: бере активну участь у судових засіданнях, подає процесуальні документи, забезпечує захист інтересів своєї довірительки та підтверджує її обізнаність із перебігом розгляду справи. Як причину неявки ОСОБА_3 було вказано службове відрядження, що не свідчить про недобросовісну процесуальну поведінку, навіть за відсутності письмових доказів.

Ухвалою від 19.05.2025 суд дійсно визнав явку ОСОБА_3 обов`язковою для надання особистих пояснень. Проте у судовому засіданні 04.07.2025 інший позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 надав вичерпні пояснення по суті спору, зокрема відповівши на питання представника первісного позивача. Отже, відсутність особистих пояснень ОСОБА_3 не перешкоджає встановленню обставин справи та ухваленню законного і обґрунтованого рішення. Більше того, представники сторін не наполягають на необхідності її обов`язкової участі в подальшому розгляді.

Разом з тим суд зазначає, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, при реалізації положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід уникати надмірного формалізму у застосуванні процесуальних норм. Доступ до правосуддя має бути не лише формально гарантованим, а й реальним і ефективним. Надто суворе або буквальне тлумачення процесуальних вимог, яке позбавляє особу можливості звернутися до суду або перешкоджає розгляду її вимог по суті, визнається порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Формалізм є допустимим лише остільки, оскільки він забезпечує правову визначеність і належне здійснення правосуддя. Проте у разі, коли його застосування фактично блокує доступ до суду, він набуває характеру надмірного та суперечить гарантіям справедливого судового розгляду. Така правова позиція висловлена, зокрема, у рішеннях ЄСПЛ у справах «Perez de Rada Cavanilles v. Spain», «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», «Walchli v. France» та інших.

Зазначений підхід підтримано також Великою Палатою Верховного Суду, яка в постанові від 05 грудня 2018 року у справі № П/9901/736/18 наголосила, що надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права особи на справедливий судовий розгляд, оскільки доступ до правосуддя має бути не лише формально закріпленим, а й дієвим у практичному вимірі.

За сукупністю наведеного суд дійшов висновку, що передбачених ч. 5 ст. 223 та п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України підстав для залишення зустрічного позову без розгляду не встановлено; застосування такої санкції було б непропорційним і становило б необґрунтоване втручання у право на судовий захист.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 42, 223, 257 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , представника позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_2 , про залишення зустрічної позовної заяви в частині позовних вимог щодо ОСОБА_3 без розгляду у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним. Ухвала оскарженню не підлягає.

Повна форма судового рішення виготовлена 04.07.2025.

Суддя