КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №367/6086/24 Головуючий у І інстанції - Чернова О.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/4804/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 жовтня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

установив:

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до Ірпінського міського суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 23 вересня 2017 року сторонами було укладено шлюб.

Вказувала, що на час подачі даного позову, в провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа за її позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, рішення у даній справі не ухвалено.

У період шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина - ОСОБА_3 .

Вказувала, що наразі сімейне життя між сторонами фактично припинене, відповідач проживає окремо, спільного господарства не ведуть.

Зазначала, що дитина проживає разом з нею та повністю знаходиться на її утриманні.

Додала, що дитина потребує значних фінансових витрат, які їй складно забезпечити самотужки без фінансової допомоги батька дитини.

Вказувала, що витрати, які вона несе на утримання дитини, складаються з: витрат на харчування в розмірі 2500 грн. на місяць; витрат для першого прикорму дитини в розмірі 3045 грн., необхідні столові прибори для цього на суму 1500 грн.; дитячий одяг на суми в розмірі 2258 грн. та 10476 грн.; гігієнічні засоби на суми в розмірі 2619 грн. та 4475 грн.; витрати на підгузки в розмірі 2000 грн. в місяць; сплати за відвідування лікарів та купівлю ліків в розмірі 2613 грн. та 7270 грн.; витрат на купівлю розвиваючих іграшок на суми 4929 грн. та 1375 грн.

Крім того, вказувала, що вона несе витрати на оренду житла, в якому проживає разом з дитиною в розмірі 7500 грн. щомісячно, без урахування комунальних платежів.

Зазначала, що з народження дитини відповідач не приймає участі у її вихованні та утриманні, не цікавиться станом здоров`я, розвитком, та не надає жодної матеріальної допомоги.

Вказувала, що відповідач ОСОБА_1 є працездатним, має у власності земельну ділянку та транспортний засіб, стан здоров`я дозволяє йому працювати, аліментів нікому не сплачує, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків на утриманні не має.

Додала, що позбавлена можливості працювати та отримувати дохід, у зв`язку з тим, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Просила суд, стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 25000 грн., щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, та стягнути з відповідача на свою користь аліменти на її утримання, як дружини, у розмірі 5000 грн., щомісячно, починаючи з дати звернення до суду і до досягнення дитиною трьох років.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 07 жовтня 2024 року зазначений вище позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 5000 грн., щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 червня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 2000 грн., щомісячно, починаючи з 24 червня 2024 року і до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що у Ірпінському міському суді Київської області знаходиться справа №367/11080/24, де позивачем є ОСОБА_4 , який звернувся до суду з позовом про визнання батьківства відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Наголошує, що він не є кровним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно якого з нього стягуються аліменти.

Вказує, що даний факт підтверджується матеріалами справи №367/11080/24, де знаходиться висновок генно-молекулярного дослідження, у якому 99,9% підтверджено батьківство ОСОБА_4 , щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Просив суд, скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 жовтня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити у позові.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України (редакція на момент подачі апеляційної скарги), апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 23 вересня 2017 року Ірпінським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУ Міністерства юстиції у Київській області.

Від вищевказаного шлюбу мають спільну малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками якого в свідоцтві про його народження записані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Як вбачається з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 на праві приватної власності з 09 жовтня 2020 року належить земельна ділянка площею 0,1394 га.

Відповідно до відповіді Головного сервісного центру МВС, в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, станом на 28 травня 2024 року міститься інформація про перереєстрацію ТЗ «Volkswagen Passat», 2005 року випуску, на ОСОБА_1 , який є актуальним власником.

З отриманої інформації, наданої Державною податковою службою України, вбачається, що станом на 30 липня 2024 року у Державному реєстрі відсутні відомості про джерела та суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1 за період з І кварталу 2023 року по І квартал 2024 року. Зазначили, що граничний термін подання вказаної звітності до контролюючих органів за ІІ квартал 2024 року - 09 серпня 2024 року.

З копії акту депутата Бучанської міської ради вбачається, що позивач ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається, ОСОБА_2 знаходиться у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, про що свідчить довідка №9/к від 27 березня 2024 року, видана Бучанською міською радою.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не зазначено та не надано доказів на підтвердження наявності у відповідача доходу або здійснення ним витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких не доведено джерело походження коштів для їх оплати, та можливості сплачувати аліменти у визначеному в позові розмірі, який значно перевищує мінімальний рекомендований розмір аліментів, при цьому наявність у відповідача земельної ділянки і автомобіля, право на які було набуто в період шлюбу із позивачем у 2020 році, не спростовує вказаний висновок.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку визначити розмір аліментів на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 5000 грн. щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, та аліментів на утримання позивача у розмірі 2000 грн., щомісячно, до досягнення дитиною трьох років.

З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5ЦПК України, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12ЦПК України).

За змістом ст. 13ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі ст. 77ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Основного Закону України.

Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом наведеної статті обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб.

Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач на підтвердження своїх позовних вимог не подала доказів про майновий стан відповідача, однак оскільки він являється молодим, здоровим чоловіком, інших утриманців не має, а тому може і зобов`язаний сплачувати на утримання дитини аліменти.

Суд першої інстанції врахував обов`язок обох батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття, виходячи із встановленої величини прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову та визначив розмір аліментів у твердій грошовій сумі - 5000 грн. щомісячно, та аліментів на утримання позивача у розмірі 2000 грн., щомісячно, до досягнення дитиною трьох років.

Разом з тим, ст. 121 СК України містить загальні підстави виникнення прав та обов`язків матері, батька і дитини, за якими: права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У відповідності до норм ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Отже, за змістом зазначених норм права, походження дитини від певної особи визначається за фактом народження дитини від цієї особи в шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, документом закладу охорони здоров`я про народження дитини дружиною та свідоцтвом про народження дитини, виданим органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі актового запису про народження.

За життя особи, записаної батьком дитини, ніхто інший, крім нього самого, оспорювати батьківство не має права.

Факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення у цієї особи обов`язків, щодо виховання та утримання дитини, визначених розділом ІІІ Сімейного кодексу України, у тому числі обов`язків щодо утримання дитини.

За загальним змістом цих норм обов`язок утримання дитини батьком дитини виникає з підстав походження дитині саме від цього батька або на підставі акту про визнання особи батьком. Такого обов`язку у особи, яка не визнана батьком дитини не виникає.

Положенням ст.136 Сімейного кодексу України передбачено, що особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.

Так, за правилами ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини у зв`язку з тим, що ця особа не є біологічним батьком дитини, є обставиною, яка припиняє обов`язок утримання дитини з боку особи, яка була зазначена у свідоцтві про народження, як батько.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, сторони з 23 вересня 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який на момент подачі даного позову розірвано не було.

Згідно даних свідоцтва про народження від 29 грудня 2023 року серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , батьками якого вказані сторони: батьком - ОСОБА_1 , матір`ю - ОСОБА_2 (актовий запис №580).

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач посилається на те, що він не є кровним (біологічним) батьком ОСОБА_3 , та на підтвердження вказано посилається на матеріали справи №367/11080/24, де знаходиться висновок генно-молекулярного дослідження, у якому 99,9% підтверджено батьківство ОСОБА_4 , щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Разом з тим, колегія суддів відхиляє зазначені доводи апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи встановив, що ОСОБА_1 за фактом народження дитини в шлюбі вважав себе батьком дитини, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, документом закладу охорони здоров`я про народження дитини дружиною та свідоцтвом про народження дитини, виданим органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі актового запису про народження, а у відповідності до норм ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Відповідач не надав суду апеляційної інстанції доказів того, що за рішенням суду першої інстанції, яке набрало законної сили по справі №367/11080/24 про нього, ОСОБА_1 , як батька ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 виключено відомості з актового запису №580 про народження дитини складеного 29 грудня 2023 року.

З урахуванням вказаного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дослідивши всі наявні докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба