СЕМЕНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ідентифікаційний код 02886143
Справа №547/663/24
Провадження №2/547/38/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року с-ще Семенівка, Полтавська область

Семенівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді В.Ф.Харченка,

за участі секретарів судового засідання К.С.Перекопної, О.О.Харченко,

представника В.В.Таловер адвоката Л.М.Олійник (відеоконференцзв`язок),

представника відповідачів І.В.Кремень, ОСОБА_1 адвоката С.В.Вигодського (відеоконференцзв`язок),

представника третьої особи С(Ф)Г "Дослідне" адвоката С.В.Вигодського (відеоконференцзв`язок),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 Семенівського районного суду Полтавської області, цивільну справу за позовом приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипник Володимира Леонідовича в інтересах стягувача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в особі законного представника - батька ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Селянське (фермерське) господарство "Дослідне", про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення, про визнання недійсним пункту 2 договору про припинення права аліментів на дитину у зв`язку з передачею права власності на земельні ділянки в частині передачі земельної ділянки на користь ОСОБА_5 ,

керівник С(Ф)Г "Дослідне" В.Я.Мокляк,

ВСТАНОВИВ:

СТИСЛІ ВИМОГИ І ПОЗИЦІЇ СТОРІН

Позиція В.Л.Скрипника і В.А.Таловера

Позивач просить:

-визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення від 03.03.2023, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Н.В.Трембач за реєстраційним № 271, щодо земельної ділянки площею 1,4908 га, кадастровий номер :01:001:0480;

-визнати недійсним пункт 2 договору про припинення права на аліменти на дитину у зв`язку з передачею права власності на земельні ділянки, що укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , посвічений приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Д.О.Прокоп за реєстраційним № 281 в частині передачі земельної ділянки площею 1,4908 га, кадастровий номер :01:001:0480 на користь ОСОБА_5 .

В обґрунтування позову зазначає, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області В.Л.Скрипника перебуває виконавче провадження № 72657631 з примусового виконання виконавчого листа Семенівського районного суду Полтавської області № 547/282/23, виданого 09.08.2023, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики № б/н від 12.11.2021 в розмірі 10000,00 доларів США, пені 9000,00 доларів США, а також 3 % річних у розмірі 393,70 доларів США, штрафу 5 % від простроченої суми в розмірі 500,00 доларів США, штрафу 5 % від суми позики у розмірі 500,00 доларів США, а всього 20393,70 доларів США.

Після перевірки майнового стану боржника ОСОБА_3 було встановлено, що боржнику на праві приватної власності належала земельна ділянка кадастровий номер :01:001:0480, площею 1,4908 га, цільове призначення: для особистого селянського господарства, місце розташування: Полтавська область, Кременчуцький район, село Веселий Поділ. Після виникнення у боржника 12.12.2021 зобов`язання повернути кошти отримані за договором позики № б/н від 12.11.2021, він відчужив 03.03.2023 свою спірну земельну ділянку на користь ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Н.В.Трембач за реєстраційним № 271.

Тобто боржником ОСОБА_3 штучно створені умови своєї неплатоспроможності шляхом відчуження майна на користь пов`язаної особи, Цей договір є таким, що укладений боржником на шкоду кредитору (стягувану) з метою уникнення сплати боргу та звернення стягнення на відповідне нерухоме.

В подальшому між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від імені якої діяв батько дитини ОСОБА_6 було 22.02.2024 укладено договір про припинення права аліментів на дитину у зв`язку з передачею права власності на земельні ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Д.О.Прокопом за реєстраційним № 281. Зокрема, відповідно до п. 2 договору № 281 ОСОБА_4 передає, а ОСОБА_5 приймає у власність нерухоме майно, серед якого наявна земельна ділянка, площею 1,4908 га, кадастровий номер :01:001:0480.

Позивач вважає, що вартість спірної земельної ділянки була занижена, а правочин з її першого відчуження є фраудаторним. Цим відповідач ОСОБА_3 свідомо зменшив обсяг свого майна щодо якого можна було б здійснити стягнення коштів за рішенням суду на користь ОСОБА_2 . ОСОБА_7 правочин щодо відчуження земельної ділянки на користь дитини в обмін на звільнення від сплати аліментів, є проявом "права на зло" оскільки ускладнює повернення земельної ділянки з власності дитини і спрямований на неможливість її повернення у власність ОСОБА_3 .

ОСОБА_8 позов підтримала повністю. Наголосила, що договір позики, який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передбачав забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_3 належною йому земельною ділянкою площею 1,4908 га, кадастровий номер :01:001:0480. Позичальник ОСОБА_3 зобов`язався не відчужувати вказану земельну ділянку до повернення позики ОСОБА_2 . ОСОБА_3 знав про ініціювання ОСОБА_2 позову проти нього, а тому продав земельну ділянку покупцеві ОСОБА_4 за кілька тижнів до отримання позову судом. Договір від 03.03.2023 є фраудаторним відповідно до висновків ВП ВС у справі № 910/16579/20 через його вчинення продавцем з порушенням принципі доброчесності, з метою приховування боржником своїх активів, на шкоду кредитору. Правочин, який вчинено боржником в період настання у нього зобов`язань з погашення заборгованості перед кредитором, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Наступні відповідачі фактично є заручниками неправомірних дій ОСОБА_3 .

Представник звертає увагу на ознаки злагоджених дій сторін договору від 22.02.2024, якому передувало розірвання сторонами шлюбу, стягнення аліментів з матері дитини на утримання дитини на користь батька дитини, купівля матір`ю дитини значної кількості земельних ділянок, одночасне передання земельних ділянок у власність дитини задля припинення зобов`язань матері зі сплати аліментів.

Водночас ОСОБА_9 є односельцями та депутатами місцевої ради, а тому обґрунтовано спілкуються. ОСОБА_4 є дочкою ОСОБА_10 . ОСОБА_4 передала спільну із її чоловіком ОСОБА_1 спірну земельну ділянку у власність їх дочці ОСОБА_5 .

Приватний виконавець В.Л.Скрипник просив розглядати справу за його відсутності і задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_3 у судові засідання не з`являвся, про які повідомлявся судом належним чином за зареєстрованим місцем проживання. Суд не отримував від нього відзив на позов чи будь-яких заяв, клопотань тощо щодо підстав і предмету спору. Поштова кореспонденція суду на його адресу його зареєстрованого місця проживання поверталася до суду з позначкою "адресат відсутній за вказаною адресою".

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , третя особа С(Ф)Г "Дослідне" проти позову заперечують повністю. Вказують, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 03.03.2023 укладено в інтересах подружжя покупців. На час укладення договору обтяжень щодо земельної ділянки не існувало. Лише ОСОБА_3 міг знати про свої можливі боргові зобов`язання перед ОСОБА_2 . Приватний виконавець В.Л.Скрипник і ОСОБА_2 не є сторонами жодного з двох оспорюваних ними договорів. Із 01.09.2023 приватний виконавець не інформував ОСОБА_4 чи ОСОБА_1 про наявність спору щодо земельної ділянки. ОСОБА_3 не перебував і не перебуває у будь-яких договірних відносинах із С(Ф)Г "Дослідне". Один з батьків дитини має право на укладення договору про передачу дитині нерухомого майна задля припинення права на аліменти. ОСОБА_11 .Кремень чи ОСОБА_1 стосовно ОСОБА_2 не доведено. Доказів їх обізнаності про борг за позикою немає. Не доведено недобросовісності дій ОСОБА_3 , не утримання ним від дій, що могли порушити права і інших осіб, не доведено його намір завдати шкоди ОСОБА_2 . Колишнє подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не вчиняло фраудаторного правочину на шкоду ОСОБА_2 . Ціна земельної ділянки визначалася експертним шляхом. Стаття 388 ЦК України захищає ОСОБА_4 та ОСОБА_1 від витребування у них земельної ділянки, оскільки вони є її добросовісними набувачами.

Їх представник ОСОБА_12 наголошув, що ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_13 не ініціювали притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за ознаками шахрайства за ст. 190 КК України. ОСОБА_3 як суб`єкт підприємницької діяльності не ініціював свою неплатоспроможність (банкрутство). Заява ОСОБА_3 у договорі позики про не відчуження ним земельної ділянки є формальною за своїм змістом і наслідками. Не існує застави чи іпотеки щодо спірної земельної ділянки. Ризики їх не ініціювання несе ОСОБА_2 . Можлива фраудаторність може бути лише щодо ОСОБА_2 .

Спільне проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_10 у одному населеному пункті не є свідченням їх особистих чи ділових стосунків.

Колишнє подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_1 на власний розсуд може вирішувати питання розпорядження їх спільним сумісним майном.

Намір позивача зводиться до забезпечення виконання грошового зобов`язання ОСОБА_3 за неповернутою позикою у спосіб відібрання земельної ділянки у малолітньої ОСОБА_5 . Статті 330 і 388 ЦК України не дозволяють витребувати майно від добросовісного набувача. Землі передавалися матір`ю у власність її дитини тому суми у договорі можуть бути меншими оціночних вартостей.

Суб`єктивне бачення позивачами обставин справи не знімає з них обов`язку довести існування таких обставин належними і допустимими доказами, яких немає.

ОСНОВНІ ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ

20.06.2024 судом отримано позовну заяву.

25.06.2024 вжито заходів забезпечення позову.

29.07.2025 відкрито провадження у справі після отримання судом відомостей про зареєстровані місця проживання усіх відповідачів-фізичних осіб.

02.12.2024 закрито підготовче судове засідання.

27.05.2025 оголошено перерву у судових дебатах.

22.07.2025 оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення.

ЩОДО ДОКАЗУВАННЯ

Положеннями ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК).

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 83 ЦПК).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК).

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч. 6 ст. 82 ЦПК).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК).

Отже обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Процесуальний обов`язок доведення вимог позову, заяви, клопотання тощо учасника справи, у т.ч. надання відповідних доказів (письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів, показань свідків) покладено саме на відповідну сторону у разі заперечення проти таких позову, заяви, клопотання тощо з боку іншого учасника справи.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний баланс ймовірностей.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК).

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

Вивчивши письмові заяви учасників справи по суті справи, вислухавши представників сторін і третьої особи, вивчивши матеріали справи і надані до суду докази, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

ДОКАЗИ, АРГУМЕНТИ СТОРІН, ОЦІНКА СУДУ

За договором позики б/н від 12.11.2021 позичальник ОСОБА_3 отримав у позикодавця ОСОБА_2 10000,00 доларів США у позику, на безпроцентній основі, строк повернення до 12.12.2021. Договором передбачено, що повернення позики забезпечується, зокрема, земельною ділянкою площею 1,4908 га, кадастровий номер :01:001:0480, розташованою за адресою: Полтавська обл., Кременчуцький р-н, с. Веселий Поділ. До повного розрахунку із позикодавцем позичальник зобов`язався не відчужувати (не передавати третім особам) право на належні йому земельні ділянки.

Щодо цього суд погоджується з доводами ОСОБА_8 , що умови договору позики поклали на ОСОБА_3 обов`язок не відчужувати спірну земельну ділянку до повернення позики, а також з доводами ОСОБА_12 , що договір позики нотаріально не посвідчено, заборони відчуження спірної земельної ділянки на виконання такої умови договору у відповідному державному реєстрі не вчинено.

Водночас визначальне значення має добровільне самообмеження ОСОБА_3 свого права відчужити спірну земельну ділянку до повернення позики ОСОБА_2 . Зі свого боку ОСОБА_2 правомірно очікував від ОСОБА_3 не вчинення ним дій із відчуження землі до повернення валютної позики.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3 ст. 509 ЦК).

Свобода договору передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК).

Відтак вказані дії, наміри та частина договору позики від 12.11.2021, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , відповідають і таким засадам цивільного законодавства як свобода договору; справедливість, добросовісність та розумність (п. 3, 6 ч. 1 ст. 3 ЦК).

За договором купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення від 03.03.2023, що укладений між продавцем ОСОБА_3 і покупцем ОСОБА_4 , що посвідчений 03.03.2023 приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Н.В.Трембач, зареєстровано у реєстрі за № 271, покупець придбав у продавця за 33560,00 грн земельну ділянку площею 1,4908 га, кадастровий номер :01:001:0480, місце розташування: АДРЕСА_1 . Вказано на довідку про оціночну вартість від 01.03.2023, згідно якої оціночна вартість земельної ділянки складає 27585,47 грн. Також договір вказує, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки згідно витягу від 28.02.2023 складає 45874,19 грн. Земельна ділянка належить продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Семенівського районного управління юстиції Полтавської області 23.09.2015, індексний номер 44353231. Право власності продавця на земельну ділянку зареєстровано Реєстраційною службою Семенівського районного управління юстиції Полтавської області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 23.09.2015 за № 11292696 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 45.

Слід наголосити, що ціна купівлі-продажу 33560,00 грн є вищою оціночної вартості земельної ділянки 27585,47 грн та є нижчою нормативної грошової оцінки земельної ділянки 45874,19 грн. Доказу ринкової вартості земельної ділянки станом на дату укладення договору купівлі-продажу судові не надано.

Відтак про завищення чи заниження ціни купівлі-продажу йтися не може.

Договір містить декларацію продавця щодо обізнаності із вимогами ст. 659 ЦК щодо наслідків не попередження покупця про права третіх осіб на земельну ділянку. Договір містить умову, що згідно ч. 1 ст. 661 ЦК у разі вилучення за рішенням суду земельної ділянки у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу земельної ділянки, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав і не міг знати про наявність таких підстав. Обмежень (обтяжень) щодо земельної ділянки не зареєстровано. Продавець стверджує що договір укладається без застосування обману чи приховання фактів, які мають істотне значення.

Ухвалою Семенівського районного суду Полтавської області від 10.04.2023 у справі № 547/282/23 застосовано заходи забезпечення позову за заявою ОСОБА_2 у спосіб накладення арешту на належне ОСОБА_3 рухоме і нерухоме майно, грошові кошти у межах розміру позовних вимог 20393,70 доларів США.

Заява про забезпечення позову надійшла до суду 06.04.2023. ОСОБА_2 стверджував, що більш як 2 роки йому не повертають позику і що після чергової вимоги до ОСОБА_3 повернути борг він продав 03.03.2023 вказану земельну ділянку.

Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 27.06.2023 у справі № 547/282/23, яке набрало законної сили і не оскаржено в апеляційному порядку, повністю задоволено позов: ухвалено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики № б/н від 12.11.2021 в розмірі 10000,00 доларів США неповернутої позики, пеню 9000,00 доларів США, 3 % річних в розмірі 393,70 доларів США, штраф 5 % від простроченої суми в розмірі 500,00 доларів США згідно п. 5.9 Договору від 12.11.2021, штраф 5 % від суми позики у розмірі 500,00 доларів США згідно п. 5.8 Договору від 12.11.2021, а всього стягнуто 20393,70 доларів США. Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що дійсно отримав від позивача в борг 10000,00 доларів США, однак не згоден з нарахуванням суми, яку просить позивач стягнути згідно позовних вимог. Рішення також відобразило зміст п. 5.8 договору позики згідно якого позичальник взяв на себе зобов`язання до моменту проведення повних розрахунків не відчужувати земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0480, площею 1,4908 га.

09.08.2023 Семенівським районним судом Полтавської області видано виконавчий лист № 547/282/23 щодо примусового виконання зазначеного рішення суду.

Приватний виконавець В.Л.Скрипник постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 726576631 від 01.09.2023 відкрив виконавче провадження щодо примусового виконання зазначеного виконавчого листа від 09.08.2023 № 547/282/23.

Отже за місяць до звернення ОСОБА_2 до суду з позовом до ОСОБА_3 з питання повернення позики, яка була прострочена більш як на 2 роки 4 місяці, ОСОБА_3 продав належну йому земельну ділянку достовірно знаючи про існування боргу перед ОСОБА_2 і намір ОСОБА_2 звернутися з позовом до суду щодо стягнення заборгованості за договором позики.

Суд нагадує, що ОСОБА_3 самообмежив себе у розпорядженні спірною земельною ділянкою до повернення позики ОСОБА_2 , на що ОСОБА_2 правомірно розраховував мав законні очікування.

Статтею 11 ЦК передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частини перша, четверта статті 202 ЦК України). Отже, встановлення взаємопогоджених дій декількох осіб, які мають єдину мету, спрямовану на набуття, зміну або припинення певних цивільних прав чи виконання певних обов`язків, є ознаками вчинення єдиного правочину такими особами. Поведінка сторін має засвідчувати єдність їх волі до настання відповідних правових наслідків. Багатосторонні правочини можуть оформлюватися договорами у письмовій формі як єдиними письмовими документами або укладатися шляхом взаємного обміну листами (повідомленнями, телеграмами), прийняттям до виконання зобов`язань чи фактичним учиненням взаємнопогоджених дій, спрямованих на набуття певних прав (виконання певних обов`язків) його сторонами.

Згідно із частиною третьою статті 206 ЦК правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК недійсним є правочин, у момент учинення якого сторонами (стороною) не було додержано вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 цього Кодексу). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК).

Отже, порушення загальних засад цивільного законодавства (засад справедливості, добросовісності та розумності), визначених імперативно пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України, які мають наслідком вихід учасниками правочину за межі здійснення цивільних прав, наданих договором чи актами цивільного законодавства, з наміром завдати шкоди іншій особі (частина третя статті 13 ЦК) може бути самостійною підставою недійсності правочину.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен установити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення), і настання відповідних наслідків та у разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У такому випадку обов`язок діяти добросовісно поширюється на усі сторони правочину та особу, яка прийняла виконання. Подібного висновку щодо двостороннього правочину дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц, пункт 38.

У постанові Верховного Суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Велика Палата Верховного Суд у постанові від 07.02.2020 у справі № 910/16579/20 виснувала таке.

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК). Добросовісність це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Зловживання правом це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм у межах дозволеного їй законом загального типу поведінки.

Формулювання "зловживання правом" передбачає у собі певну суперечність. Так, особа, яка користується власним правом, має дозвіл на певну поведінку, а якщо її дія не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права (дія без права). Такі випадки трапляються, якщо особа діє недобросовісно, всупереч меті наданого їй права.

Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: 1) особа (особи) "використовувала / використовували право на зло"; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); 3) враховується правовий статус особи / осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21), пункти 76.3, 76.5).

У Рішенні від 28.04.2021 № 2-р(II)/2021 у справі за конституційною скаргою Публічного акціонерного товариства акціонерного комерційного банку "Індустріалбанк" щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 13, частини третьої статті 16 ЦК України Конституційний Суд України визнав, що зазначені положення ЦК України є конституційними та такими, що не суперечать частині другій статті 58 Конституції України. Оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Конституційний Суд України констатував, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 цього Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими ЦК України та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення ЦК України або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 ЦК України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною) (абзаци другий, третій пункту 5.3, пункт 5.4 та абзац другий пункту 8.2 мотивувальної частини цього Рішення).

Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Отже, правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (див. постанову Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16, пункт 153). Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом.

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди іншим учасникам цивільних правовідносин, задля приховування дійсного наміру сторін при вчиненні правочину є очевидним використанням приватноправового інструментарію всупереч його призначенню та за своєю суттю є "вживанням права на зло". За таких умов недійсність договору як приватноправова категорія є інструментом, який покликаний не допускати, або припиняти порушення цивільних прав та інтересів, або ж їх відновлювати.

Метою доброчесного боржника повинне бути добросовісне виконання всіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання надання своєчасного та справедливого задоволення (сатисфакції) прав і правомірних інтересів кредитора.

Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій.

Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент (контрагенти), з яким (якими) боржник учиняє оспорюваний договір; ціна договору (ринкова / неринкова), наявність / відсутність оплати ціни договору контрагентом боржника; дотримання процедури (черговості) при виконанні зобов`язань, якщо така процедура визначена законом імперативно. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 (пункт 155).

Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

Укладення фраудаторних правочинів є характерним для боржників у процедурах банкрутства, позаяк неплатоспроможність боржника означає ситуацію, коли не вистачає коштів для задоволення всіх вимог кредиторів і, діючи недобросовісно, боржник намагається створити переваги для задоволення вимог "дружнього" кредитора на шкоду іншим своїм кредиторам, порушивши встановлену законом черговість або пропорційність задоволення вимог окремого класу кредиторів.

Задоволення боржником вимог окремого кредитора поза межами конкурсної процедури банкрутства з використанням пов`язаних (або непов`язаних) із боржником осіб підтверджує неправомірну і недобросовісну мету боржника щодо створення йому преференції у виконанні зобов`язань та порушення імперативно встановленої у банкрутстві черговості задоволення вимог певних класів кредиторів боржника.

Отже, правочини за участю боржника, які допомагають реалізувати цю мету, мають ознаки фраудаторності, незалежно від того, чи такий правочин є двостороннім (одностороннім) чи багатостороннім (у якому буде задіяно низку учасників, об`єднаних єдиною неправомірною метою). Для класифікації правочину як фраудаторного має значення фактична участь боржника у ньому як одного з учасників вольових дій, направлених на виведення майна боржника з метою незадоволення вимог одного або декількох його кредиторів у легальній судовій процедурі.

Відтак перед судом постає завдання за наслідком оцінки обставин справи встановити взаємопов`язаність дій учасників оспорюваного правочину, направлену на досягнення єдиної недобросовісної мети вивести майно (грошові кошти) боржника поза межі єдиної процедури банкрутства цього боржника для унеможливлення задоволення вимог визнаного у процедурі банкрутства кредитора (кредиторів) за рахунок такого активу з дотриманням правил процедури банкрутства.

Отже, якщо багатосторонній правочин учинено за участю боржника з недобросовісною метою виведення його активів (майна) зі складу ліквідаційної маси для задоволення вимог окремого кредитора поза межами процедури банкрутства, такий правочин може бути визнаний недійсним (фраудаторним) як із підстав, передбачених статтею 42 КУзПБ, так і відповідно до статей 3, 13 ЦК.

У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК) і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК (фіктивний правочин), так і інша, наприклад підстава, передбачена статтею 228 ЦК (порушення публічного порядку).

У постанові Верховного Суду від 05.07.2018 у справі № 922/2878/17 зазначено, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом.

У постанові Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

У постанові Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 161/12564/21 зазначено, зокрема, що суди при задоволенні позовних вимог про визнання недійсними оспорюваних правочинів та їх кваліфікацію як фраудаторних, обґрунтовано вважали, що: приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування та купівлі продажу) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди).

Більше того, Верховний Суд у постанові від 06.10.2022 у справі № 904/624/19 виходив із обставин укладення фраудаторого правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначав таке: "…договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора".

До подібних висновків (визнання недійсним фраударного договору до ухвалення рішення про борг) дійшов Верховний Суд у постанові від 09.02.2023 у справі № 910/12093/20.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК дійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. (ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦК).

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

- особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

- враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Існує «добра» і «погана» недійсність правочинів. Перша це, наприклад, коли вчиняється фраудаторний правочин. Визнання його недійсним допомагає задовольнити вимоги кредитора. Другу учасники обороту намагаються використовувати для незастосування умов договору. «Поганої» недійсності дуже багато. Наприклад, боржник не хоче виконувати зобов`язання, які виникли на підставі договору, і заявляє позов про його недійсність через нібито відсутність у договорі якоїсь істотної умови. Але недійсність працює для того, щоб захищати права та інтереси учасників цивільного обороту.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК).

Верховний Суд у постанові від 08.03.2023 у справі № 127/13995/21 зазначив, що фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 216 ЦК встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За обставин цієї справи сам по собі факт укладення ОСОБА_3 договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки із ОСОБА_4 не є втручанням у майнову сферу боржника (продавця ОСОБА_3 ), проте поза увагою суду та стороннього неупередженого спостерігача не може залишитися відчуження земельної ділянки ОСОБА_3 за обставин покладення на себе зобов`язання не відчужувати її до повернення позики ОСОБА_2 , а також укладення договору купівлі-продажу за 1 місяць до ініціювання ОСОБА_2 позову до ОСОБА_3 про повернення простроченої валютної позики, що у сукупності дозволяє судові зробити висновок про фраудаторність та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення від 03.03.2023, що укладений між продавцем ОСОБА_3 і покупцем ОСОБА_4 щодо земельної ділянки площею 1,4908 га, кадастровий номер :01:001:0480, місце розташування: Полтавська область, Кременчуцький (раніше Семенівський) район, село Веселий Поділ на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Згідно відомостей запиту до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо відповідача ОСОБА_1 , він є фізичною особою-підприємцем.

Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 18.09.2023 у справі № 524/4347/23 розірвано шлюб між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Станом на дату відкриття провадження у справі відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 мали однакове зареєстроване місце проживання. Упродовж усього перебування справи у провадженні суду отримують кореспонденцію за цією адресою, не інформували суд про своє інше місце проживання.

Відомості виконавчих проваджень в АСВП від 16.05.2024 свідчать, що стосовно ОСОБА_4 із 15.11.2023 відкрито виконавче провадження 73342277, яке триває. Стягувачем за ним є ОСОБА_1 . Вказані особи є відповідачами у цій справі.

Згідно відомостей запиту до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо третьої особи Селянського (фермерського) господарства "Дослідне", ідентифікаційний , її керівником є ОСОБА_10 , а власниками статутного капіталу ОСОБА_10 з часткою 80,00 % і ОСОБА_14 з часткою 20,00 %.

Згідно щорічної декларацій ОСОБА_10 (керівник і бенефіціар третьої особи С(Ф)Г "Дослідне") як особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2019 рік, відповідачка ОСОБА_4 є його дочкою.

Договір про припинення права на аліменти на дитину у зв`язку з передачею права власності на земельні ділянки від 22.02.2024, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , від імені якої діяв її батько ОСОБА_1 , що посвідчений 22.02.2024 приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Прокоп Денисом Олександровичем, зареєстровано у реєстрі за № 281, передбачає, зокрема, передачу ОСОБА_4 у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 1,4908 га, кадастровий номер :01:001:0480, місце розташування: Полтавська область, Кременчуцький (раніше Семенівський) район, село Веселий Поділ. Обов`язок матері сплачувати аліменти дочці Уляні визначено рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 18.09.2023 у справі № 524/4349/23 у розмірі 7000,00 грн щомісяця починаючи з 29.06.2023 і до досягнення дитиною повноліття. Всього договір вказує на 8 земельних ділянок прощею 28,2443 га. Площа спірної земельної ділянки 1,4908 га. Договори щодо купівлі ОСОБА_4 земельних ділянок, і які щоразу посвідчувалися тим самим нотаріусом, укладалися 14.12.2016 і надалі у період 22.12.2021 03.03.2023.

Сторони оцінили земельну ділянку площею 1,4908 га у сумі 48213,77 грн. Її оціночна вартість згідно Єдиної бази звітів про оцінку від 14.02.2024 за даними договору складає 20907,87 грн, а нормативна грошова оцінка 48213,77 грн. Доказу ринкової вартості земельної ділянки станом на дату укладення договору купівлі-продажу судові не надано. Відтак передача земельної ділянки відбулася за 48213,77 грн, що є її нормативною грошовою оцінкою. Про завищення чи заниження ціни йтися не може.

Вказані правочини щодо земельної ділянки площею 1,4908 га, кадастровий номер :01:001:0480, у т.ч. й право оренди третьої особи С(Ф)Г "Дослідне" до 04.03.2024 щодо земельної ділянки, зареєстровано 10.04.2023 за договором оренди землі між орендодавцем ОСОБА_4 та орендарем С(Ф)Г "Дослідне" від 03.03.2023 № 541, що підтверджено інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 382551249 від 12.06.2024.

Іншими словами ОСОБА_4 03.03.2023 купила земельну ділянку у ОСОБА_3 і цього ж дня 03.03.2023 передала її в оренду господарству, керівником і власником якого є її батько.

Суд відхиляє як докази надані позивачем звіти № 361, № 152, СУЗ 27/9-23, № 762 про експертну грошову оцінку земельних ділянок, якими не є спірна земельна ділянка, оскільки вони стосуються інших земельних ділянок.

Надані судові відомості щодо оцінок спірної земельної ділянки, а точніше посилання на суми оцінки у відповідних договорах, можуть бути спростовані лише іншим висновком оцінювача (експерта) чи рецензуванням звітів про оцінку майна (акту оцінки майна) чи висновком судової експертизи.

Доводи представника позивача про їх належність і допустимість за правилом порівняння чи аналогій є неприйнятними.

Відтак співставлення вказаних фактів дозволяє зробити висновок щодо такої послідовності дій та подій: ОСОБА_4 купує на своє ім`я 8 земельних ділянок; в день придбання спірної земельної ділянки вона передає її в оренду третій особі ОСОБА_15 отримує ухвалене проти неї рішення суду за позовом її подружжя-відповідача ОСОБА_1 про стягнення з неї аліментів на користь батька на утримання їх дочки ОСОБА_16 , а також про розірвання їх шлюбу; ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не змінюють свої місця проживання після розлучення; ОСОБА_4 в рахунок наступної сплати аліментів для своєї дочки ОСОБА_17 , яка є онукою керівника третьої особи С(Ф)Г "Дослідне" ОСОБА_10 , передає у власність ОСОБА_17 всі 8 земельних ділянок без сплати за них коштів, а точніше в рахунок наступних до повноліття дочки аліментів у розмірі 7000,00 грн щомісяця; між ухваленням рішення суду про стягнення аліментів і договором про передачу дочці земель пройшло неповних 5 місяців.

Суд схиляється до переконання, що подібна послідовність дій та подій не є випадковою і має ознаки "наповнення земельного фонду" третьої особи С(Ф)Г "Дослідне" через право власності на землі онуки керівника і основного власника С(Ф)Г "Дослідне", яке й орендує земельні ділянки.

Усі вони є пов`язаними особами.

Суд відхиляє заперечення проти позову щодо неможливості визнання недійсним наступного договору щодо спірної земельної ділянки про припинення права на аліменти на дитину у зв`язку з передачею права власності на земельні ділянки від 22.02.2024. Відповідачі і третя особа вказують, що ст.ст. 330 і 388 ЦК не дозволяють витребувати майно від добросовісного набувача.

Так, ч. 1 ст. 190 Сімейного кодексу України (далі СК) передбачає, що той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо).

Щодо цього слід зауважити, що за наявних у справі доказів дитина ОСОБА_5 , її батьки ОСОБА_4 і ОСОБА_18 мають однакове місце проживання у м. Кременчук. Договір посвідчено у м. Кременчук.

Натомість ч. 1 ст. 190 СК обумовлює можливість укладення згаданого договору за умови проживання дитини з батьком і окремого проживання від них матері дитини.

Договір від 22.02.2024 не відповідає цій вимозі ст. 190 СК, і, як наслідок, ч. 1 ст. 203 і ч. 1 ст. 215 ЦК щодо вимоги до дійсності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Ч. 1 ст. 388 ЦК передбачає: якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Характер переміщення матеріального блага є критерієм, який покладено в основу поділу цивільно-правових договорів на відплатні та безвідплатні.

Відплатний договір це договір, що породжує рівноцінне (як правило) зобов`язання для кожної його сторони із зустрічним майновим задоволенням. За відплатним договором майнова вимога однієї сторони тягне своїм наслідком зустрічну майнову вимогу іншої сторони договору. Таким чином, одна сторона бере на себе обов`язок з виконання договору шляхом вчинення певних діянь, маючи на меті зустрічно отримати у власність грошові кошти або отримати інше задоволення, яке ґрунтується на інших еквівалентно-оплатних засадах. Друга сторона має на меті отримання від контрагента обумовлених результатів виконання договору. У відплатних договорах особиста мета двох сторін породжує правову мету договору, яка буде полягати у переході права на результати, які виникли внаслідок дії однієї сторони (майно, результати роботи), в обмін на перехід права на майно (грошові кошти). У свою чергу відплатні договори прийнято поділяти на алеаторні (ризикові) та мінові.

Відплатний договір це договір, за яким кожна сторона зобов`язана надати іншій стороні певне майнове (матеріальне) задоволення за отримане від неї. Тобто, за виконання певного зобов`язання одна сторона отримує певну винагороду або зустрічне надання. В основі відплатного договору лежить принцип "зустрічного надання". Це означає, що якщо одна сторона зобов`язується щось зробити або передати, то інша сторона зобов`язана надати щось у відповідь.

Натомість договір про припинення права на аліменти на дитину у зв`язку з передачею права власності на земельні ділянки не є тим, на яке вказує ч. 1 ст. 388 ЦК: "якщо майно за відплатним договором придбане в особи…", оскільки не є відплатним. Іншими словами дитина набула у власність землю не на засадах відплатності, оскільки нічого не сплачувала за ним відчужувачу землі, яка, водночас, є спільною сумісною власністю обох батьків дитини. Також суд нагадує про пов`язаність осіб (відповідачів і третьої особи родичів), між якими у формально законний спосіб відбулася передача права власності на спірну земельну ділянку зі збереженням її орендаря.

Більш того суд нагадує, що договір про припинення права на аліменти на дитину ОСОБА_5 у зв`язку з передачею матір`ю ОСОБА_4 права власності на земельні ділянки від 22.02.2024 є "наповненням земельного фонду" третьої особи С(Ф)Г "Дослідне" (її бенефіціар і керівник ОСОБА_10 є батьком відповідачки ОСОБА_4 , а також є дідом дитини ОСОБА_5 ) відповідачкою ОСОБА_4 (дочкою ОСОБА_10 ; матір`ю ОСОБА_5 ) через право власності на землі онуки керівника і основного власника С(Ф)Г "Дослідне", яке й орендує земельні ділянки, що належать онуці керівника і власника С(Ф)Г "Дослідне". Усі вказані особи є пов`язаними що також є свідченням формального переходу права власності на земельні ділянки зі збереженням їх орендаря.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК).

Верховний Суд у постанові від 12.04.2023 у справі № 161/12564/21 зазначив, що при задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації та відновлення становища шляхом визнання 1/2 частки в праві спільної часткової власності на квартиру, суди не звернули, що: метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; належним способом є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.05.2022 у справі № 643/15604/17 (провадження № 61- 3068св21).

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 13.09.2023 у справі № 638/9047/19: метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину. Належним способом є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається.

За обставин цієї справи та з урахуванням вказаних висновків Верховного Суду у постановах від 12.04.2023 у справі № 161/12564/21, від 13.09.2023 у справі № 638/9047/19, суд робить висновок і про наявність достатніх правових підстав для задоволення і другої позовної вимоги: визнає недійсним договір про припинення права на аліменти на дитину у зв`язку з передачею права власності на земельні ділянки від 22.02.2024, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , від імені якої діяв її батько ОСОБА_1 , у частині передачі у власність ОСОБА_5 спірної земельної ділянки площею 1,4908 га, кадастровий номер :01:001:0480

ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до ч.ч. 1, 9 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Відтак, з урахуванням того, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача (не повернення грошових коштів у визначені договором позики суми і строки), первинного фраудаторного правочину, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , і наступний перехід права власності на спірну земельну ділянку виник внаслідок неправильних (первинно) дій ОСОБА_3 , суд покладає на нього повністю судові витрати зі сплати приватним виконавцем В.С.Скрипником судового збору 2422,40 грн із позовної заяви та 605,60 грн із заяви про забезпечення позову. Всього суд стягує 3028,00 грн судового збору (2422,40 + 605,60).

Представники сторін і третьої особи зробили заяву про не подання сторонами і третьою особою доказів витрат на професійну правничу допомогу. Іншими словами відсутність потреби у вирішення судом питання про їх розподіл.

ЩОДО ЗАХОДІВ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ПОЗОВУ

Підстав для скасування заходів забезпечення позову, застосованих ухвалою Семенівського районного суду Полтавської області від 25.06.2024, справа № 547/663/24, провадження № 2-з/547/6/24, наразі немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1-5, 10-13, 48, 49, 76-83, 89, 141, 174, 209, 211, 223, 258, 259, 264, 265, 272-274, 351, 352, 354, 355 ЦПК, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити позов повністю.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення від 03.03.2023, що укладений між продавцем ОСОБА_3 і покупцем ОСОБА_4 , що посвідчений 03.03.2023 приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Трембач Нельою Володимирівною, зареєстровано у реєстрі за № 271, щодо земельної ділянки площею 1,4908 га, кадастровий номер :01:001:0480, місце розташування: Полтавська область, Кременчуцький (раніше Семенівський) район, село Веселий Поділ.

Визнати недійсним договір про припинення права на аліменти на дитину у зв`язку з передачею права власності на земельні ділянки від 22.02.2024, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , від імені якої діяв її батько ОСОБА_1 , що посвідчений 22.02.2024 приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Прокоп Денисом Олександровичем, зареєстровано у реєстрі за № 281, у частині передачі у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 1,4908 га, кадастровий номер :01:001:0480, місце розташування: Полтавська область, Кременчуцький (раніше Семенівський) район, село Веселий Поділ.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича 3028,00 грн витрат зі сплати судового збору.

Заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Семенівського районного суду Полтавської області від 25.06.2024, справа № 547/663/24, провадження № 2-з/547/6/24, продовжують діяти протягом 90 днів з дня набрання частковим рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку учасниками справи до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Приватний виконавець виконавчого округу Полтавської області Скрипник Володимир Леонідович (місцезнаходження: Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Троїцька, буд. 89А; РНОКПП НОМЕР_1 ).

ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ).

ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_4 ).

ОСОБА_5 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_5 ).

ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_6 ).

Селянське (фермерське) господарство "Дослідне" (місцезнаходження: Полтавська обл., Кременчуцький р-н, Семенівська ТГ, с-ще Семенівка, вул. Волі, буд. 170; ідентифікаційний код 323645537).

Повне рішення складене 31.07.2025.

Суддя В.Ф.Харченко