Житомирський апеляційний суд
Справа №295/8465/21 Головуючий у 1-й інст. Стрілецька О. В.
Категорія 11 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 295/8465/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Житомирська міська рада, про усунення перешкод в користуванні проїздом загального користування,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 31 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Стрілецької О.В. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась з даним позовом, в якому просила зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні проїздом загального користування до будинку АДРЕСА_1 , площею 0,008 га, шляхом знесення монолітного бетонного фундаменту під прибудову до вказаного будинку за рахунок ОСОБА_2 .

Позов мотивувала тим, що вона, будучи співвласником даного житлового будинку, належну їй частину будинку, як фізична особа-підприємець, використовує як склад-магазин у підприємницькій діяльності для зберігання та реалізації продуктів харчування, у зв`язку з чим для здійснення підприємницької діяльності існує необхідність регулярно декілька разів на день забезпечувати належний під`їзд транспортними засобами до складу-магазину для доставки товару або вивезення продукції на реалізацію по проїзду загального користування.

Однак, у 2018 відповідачка до зовнішньої стіни належної їй частини будинку прибудувала фундамент розміром 2,0 м х 4,0 м, який облаштований на проїзді загального користування, що створює перешкоди для проїзду транспортних засобів при здійсненні підприємницької діяльності.

Вона неодноразово зверталась до відповідачки, її дочки та зятя з вимогою припинити незаконне будівництво та розібрати фундамент, проте її прохання залишились поза увагою.

За її зверненнями Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Житомирської міської ради та Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області проведені перевірки, в обох випадках виявлені порушення земельного законодавства та накладені адміністративні стягнення на відповідачку та її доньку.

У зв`язку із протиправними діями ОСОБА_2 , які виразились в самоправному зайнятті частини земельної ділянки, шляхом незаконного будівництва фундаменту на території проїзду загального користування, що призвело до його звуження, вона позбавлена можливості повноцінно займатися підприємницькою діяльністю.

Вважала, що відповідачка немає законних підстав для одноособового захоплення проїзду загального користування, звуження якого створює їй перешкоди у користуванні власністю та веденні підприємницької діяльності в складі-магазині, а відтак просила зобов`язати останню знести фундамент.

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 31 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, позивачка просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.

Зазначає, що місцевий суд, відмовляючи у задоволені позову, застосував норми права без врахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

Вказує, що ОСОБА_2 створила перешкоди своїми неправомірними діями по будівництву бетонного фундаменту на території проїзду загального користування, яким вона користується для проїзду до об`єктів своєї власності, чим порушила її права.

Вона є власником 13/100 ідеальних частин будинку по АДРЕСА_1 та відповідно до договору купівлі-продажу від 06 лютого 2023 року є власником земельної ділянки з кадастровим номером 181013600:08:013:0076, яка до укладання цього договору перебувала у її користуванні на праві оренди.

Належну їй частину будинку вона використовувала як для проживання, так і як фізична особа-підприємець, також для зберігання та реалізації продуктів харчування. Окрім проїзду загального користування, на території якого відповідачка побудувала бетонний фундамент, до належної їй частини житлового будинку та земельної ділянки іншої дороги, заїзду, проїзду з будь- якого іншого боку немає, що підтверджується висновком проведеної судової земельно-технічної експертизи № 534/23 від 10 липня 2023 року.

У позові вона вказувала, що незаконними діями відповідачки ОСОБА_2 їй створено перешкоди для в`їзду та виїзду автотранспорту у двір до її частини будинку, а на даний час і до належної їй земельної ділянки.

Однак, суд першої інстанції невідомо з яких підстав зазначив, що вона звертаючись до суду з позовом, посилалась на порушення своїх прав, як власника магазину- складу, та користувача земельної ділянки, яка за час розгляду справи була набута нею у власність, оскільки збудований відповідачкою на проїзді зального користування монолітний фундамент перешкоджає руху транспортних засобів, які використовуються для ввезення товару, його навантаження та розвантаження.

Такий висновок суду не відповідає фактичним обставинам, оскільки, не зважаючи на скасування рішення про державну реєстрацію складу-магазину, вона є власником вищевказаних частини житлового будинку і земельної ділянки, вправі користуватись проїздом загального користування, який є єдиним проїздом до належного їй нерухомого майна, а відповідачка своїми незаконними діями - будівництвом фундаменту на території проїзду створює перешкоди.

Суд не дав належної оцінки іншим доказам, які свідчать про протиправність дій відповідачки. Оцінка суду першої інстанції численних документів - доказів, які свідчать про протиправність дій ОСОБА_2 щодо незаконного будівництва бетонного фундаменту, фактично викладена у одному реченні.

Вказує, що відповідачці було надіслано припис Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю з вимогою про усунення порушень щодо незаконного будівництва. А також останню було притягнуто до адміністративної відповідальності за допущені порушення.

Звертає увагу, що у зв`язку з введенням в Україні військового стану контролюючі органи не мають можливості перевірити виконання ОСОБА_2 приписів Управління Держгеокадастру та Управління державного архітектурно-будівельного контролю щодо усунення порушень.

Суд, оцінивши висновок експерта за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи № 534/23 від 10 липня 2023 року та заслухавши судового експерта Лазарчук В.В. в судовому засіданні, зробив свій висновок про те, що висновок експерта не може бути покладений в основу судового рішення, оскільки він зроблений без урахування норм ДБН, які регулюють спірні правовідносини, є суперечливим, необ`єктивним, не узгоджується з іншими наявними в справі доказами.

Вважає таку оцінку судом першої інстанції висновку спеціаліста недопустимою і неправомірною. Експерт чітко зазначив, що проїзд до належної їй частини приміщення та до земельної ділянки, наявний через проїзд загального користування згідно з містобудівною документацією. Іншої дороги, заїзду, проїзду з будь-якого іншого згідно схеми графічного зображення та фактичного користування не існує. Вважає, що висновок експерта є чітким, зрозумілим і відповідає іншим матеріалам справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

У судовому засіданні, представник позивачки адвокат Дмитрієва Ж.А. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити та надала пояснення, які відповідають доводам поданої скарги.

Представник відповідачки адвокат Козирєв І.М. апеляційну скаргу не визнав, просив відмовити у її задоволенні, а рішення місцевого суду, яке є законним і обґрунтованим, відповідно залишити без змін.

Представник Житомирської міської ради подав заяву про розгляд справи без їх участі.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, яке її конкретне приватне суб`єктивне право порушене, яким чином вона позбавлена можливості реалізувати власне цивільне право, набуте у встановленому законом порядку, яке охороняється нормами Конституції та цивільного законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно договору дарування від 03 листопада 1999 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 13/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.51).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, складеного 09 липня 2018 року, вбачається, що право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 зареєстровано за наступними особами: ОСОБА_5 - 9/200; ОСОБА_6 -8/100; Житомирським міськвиконкомом - 3/100, ОСОБА_7 -3/100, ОСОБА_5 -15/200, ОСОБА_8 -9/200, ОСОБА_2 9/200, ОСОБА_9 15/200, ОСОБА_10 -7/100, ОСОБА_11 - 13/100, ОСОБА_12 -5/100, ОСОБА_13 - 7/100, ОСОБА_14 -7/100, ОСОБА_15 -6/100, ОСОБА_16 3/600, ОСОБА_17 -3/600, ОСОБА_18 - 12/9600, ОСОБА_19 -6/100, ОСОБА_20 -6/200, ОСОБА_21 -8/200, ОСОБА_22 -2/200 (том 2 а.с.15-22).

Прізвище позивачки « ОСОБА_4 » змінене на « ОСОБА_23 » у зв`язку з одруженням, що підтверджується копією свідоцтва про одруження Серії НОМЕР_1 (том 1 а.с.52).

Згідно із копією Технічного паспорту на магазин-склад АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_1 , складеного станом на 14 серпня 2018 року, будинок АДРЕСА_3 за вказаною адресою складається з торгівельного залу загальною площею 11,4 кв.м, складу - 33,5 кв.м, коридору - 3,6 кв.м, складу - 13,3 кв.м, складу - 13,0 кв.м, туалету - 0,9 кв. м, всього загальною площею 75,7 кв.м (том 1 а.с.11-14, 60-62).

Із Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 серпня 2018 року вбачається, що 15 серпня 2018 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, магазин-склад, об`єкт житлової нерухомості за адресою АДРЕСА_2 площею 75,7 кв.м на підставі довідки про технічні показники № 15/08, виданої ТОВ "Центр Інвентаризації" (том 1 а.с.53).

12 липня 2018 року Управлінням державного архітектурно-будіведільного контролю Житомирської міської ради видано ОСОБА_2 припис про зупинення підготовчих та будівельних робіт з вимогою негайно зупинити виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 до отримання у встановленому порядку права на виконання будівельних робіт.

Зі змісту цього припису вбачається, що під час проведення перевірки було виявлено, що у зовнішній стіні будинку біля віконного прорізу влаштований дверний проріз, впритул до приміщення влаштований фундамент, роботи виконані в липні поточного року, документації, яка дає право на виконання будівельних робіт, не надано, а також ОСОБА_2 не надані документи, які посвідчують право на користування земельною ділянкою (том 2 а.с.25).

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 21 квітня 2021 року, з урахуванням постанови Житомирського апеляційного суду від 08 червня 2021 року відмовлено ОСОБА_24 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , треті особи Житомирська міська рада, ОСОБА_1 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення незаконної прибудови з тих підстав, що за ОСОБА_24 у визначеному законом порядку не зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, магазин-склад, загальною площею 75,7 кв.м. по АДРЕСА_1 (том 1 а.с.54-56) .

Встановлено, що рішенням Житомирської міської ради № 1314 від 18 грудня 2018 року «Про надання фізичним особам-підприємцям та громадянам дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель за адресою АДРЕСА_2 (том 1 а.с.58, 232).

Відповідно до рішення Житомирської міської ради №1502 від 20 червня 2019 року «Про надання дозволу громадянам на розроблення технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 на підставі поданої 14 серпня 2018 року заяви надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.86-88).

26 листопада 2019 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ДП «Центр державного земельного кадастру» укладений договір №45-ГР на виконання топографо-геодезичних та картографічних робіт; ОСОБА_2 сплачено кошти за вказаним договором (том 1 а.с.89-91).

Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради №182 від 01 березня 2023 року «Про розгляд звернень щодо присвоєння та зміни адрес об`єктів нерухомості і будівництва (крім земельних ділянок) вирішено змінити адресу нежитлового приміщення (магазину-складу), який знаходиться на окремій земельній ділянці з кадастровим номером 181013600:08:013:0076 - АДРЕСА_4 ), про що внесений відповідний запис про державну реєстрацію (том 2 а.с.70-71).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 21 жовтня 2024 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0342 га, кадастровий номер: :08:013:0076, на підставі договору купівлі-продажу від 06.02.2023, а також зареєстровано право власності на нежитлове приміщення магазин-склад за адресою АДРЕСА_1 , підстава для державної реєстрації рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №42597388 від 17.08.2018 (том 2 а.с.184-187).

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 01 лютого 2024 року задоволений позов представника ОСОБА_2 адвоката Козирєва І.М. до ОСОБА_1 та державного реєстратора виконкому Житомирської міської ради Гербеди В.Ю. про скасування рішення державного реєстратора про проведення державної реєстрації, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №42597388 від 17 серпня 2018 року, прийняте державним реєстратором виконкому Житомирської міської ради Гербедою В.Ю., яке відповідно до постанови Житомирського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року скасоване в частині задоволення позову до державного реєстратора; відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову до державного реєстратора виконавчого комітету Житомирської міської ради Гербеди В.Ю., оскільки вимоги до державного реєстратора заявлені як до неналежного відповідача, рішення в частині задоволення позову до ОСОБА_1 залишено без змін (том 2 а.с.218-228).

Підставою задоволення позову до ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно стало те, що державним реєстратором при прийнятті рішення не були дотримані вимоги статей 10, 12, 17, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

В рішеннях суду встановлено, що із поданих ОСОБА_1 державному реєстратору документів, а саме: технічного паспорта №738 від 14 серпня 2018 року та довідки про технічні показники №15/08 від 15 серпня 2018 року, вбачається, що подані документи містять дописки та виправлення, а саме змінена адреса об`єкта нерухомого майна з будинку АДРЕСА_4 . Разом з тим, відповідно до договору дарування від 03 листопада 1999 року, адреса об`єкта нерухомого майна: будинок АДРЕСА_1 . Така сама адреса нерухомого майна зазначена і в заяві відповідача ОСОБА_1 про державну реєстрацію прав від 15 серпня 2018 року.

У копії технічного паспорту від 14 серпня 2018 року, а саме в схематичному плані земельної ділянки, плані будинку, журналі внутрішніх обмірів та розрахунків площі приміщень - адреса об`єкта нерухомого майна: будинок АДРЕСА_1 . Разом із тим, на технічному паспорті від 14 серпня 2018 року вказано, що технічний паспорт на магазин-склад АДРЕСА_2 .

Відповідно до змісту довідки про технічні показники від 15 серпня 2018 року №15/08 указано, що поточна інвентаризація виконана в будинку АДРЕСА_1 , але в подальшому за текстом міститься дописка кульковою ручкою чорного кольору в частині виправлення адреси з «№44» на «№44/1»

Окрім того, у довідці про технічні показники об`єкту вказано, що проінвентаризовані об`єкти не є самочинними згідно з наказу Мінрегіонбуду №127 від 24 травня 2001 року, зі змінами, так як побудовані та переплановані до 1992 року.

Разом з тим, із договору дарування від 03 листопада 1999 року слідує, що ОСОБА_25 станом на дату укладення договору набула у власність нерухоме майно - житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , а саме 13/100 ідеальних частин житлового будинку літ. «Б» - кухня 12-1, кімната 12-2 площею 13,1 кв.м, кімната 12-3 площею 8,0 кв.м, кімната 12- 4 площею 11,9 кв.м, загальною житловою площею 33 кв.м. Доказів того, що на момент укладення договору дарування від 03 листопада 1999 року існував об`єкт нерухомості, а саме нежитлове приміщення магазин-склад, загальною площею 75,7 кв.м матеріали справи не містять.

Державний реєстратор прийняв до розгляду технічний паспорт та довідку про технічні показники з виправленнями та прийняв оскаржуване рішення про державну реєстрацію речових прав на підставі поданих документів.

Відповідно до п.41 Порядку, що регламентує перелік документів для реєстрації права власності на новозбудований об`єкт, обов`язковим є подання документу, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Матеріали реєстраційної справи не містять в переліку поданих реєстратору документів, інформації про подання заявником документа про присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси - АДРЕСА_2 .

Крім того, із відповіді виконкому Житомирської міської ради від 30 вересня 2022 року №25/К-6208/1575 убачається, що відомості про присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси - АДРЕСА_2 , - відсутні.

Також в судових рішеннях встановлено, що за договором дарування у 1999 році ОСОБА_1 набула у власність частину житлового будинку АДРЕСА_1 та житлові приміщення загальною площею лише 33 кв.м у житловому будинку №44, а державним реєстратором 17 серпня 2018 року проведена державна реєстрація за ОСОБА_1 права приватної власності на нежитлове приміщення загальною площею 75,7 кв.м за адресою будинку АДРЕСА_2 .

Однак, в реєстраційній справі відсутні жодні докази того, що постійно діючим органом місцевого самоврядування із послідуючим затвердженням на сесії відповідної ради приймалося рішення про переведення принаймні 33 кв.м житлових приміщень у нежитлові, що б відповідало положенням ст. ст.7, 8 ЖК України, площа 42,7 кв.м. (75,7 - 33) не могла бути добудована до 1992 року, оскільки у 1999 році відбулося дарування лише 33 кв.м., а доказів про прийняття 42,7 кв.м у встановленому законом порядку в експлуатацію, як і присвоєння нової адреси об`єкту - АДРЕСА_2 , матеріали справи не містять.

Таким чином суд дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на склад-магазин за ОСОБА_1 .

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом частини 5 статті 12 ЦПК України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до частини 4 статті 13 та статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання.

Вимогами статті 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Згідно з частиною 3 статті 71 ЗК України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

За приписами статті 91 ЗК України, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Частиною 2 статті 103 ЗК України встановлено, що власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Відповідно до частини 2 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власність зобов`язує. Власник (співвласники) не можуть використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян (частини 2, 4-5 статті 319 ЦК України).

Згідно статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частини 1 статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

За приписами статті 391 ЦК України можливість захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням його права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (стаття 152 ЗК України).

За нормами частини 4 статті 83 ЗК України, визначено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно положень частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на порушення її прав, як власника нерухомого - магазину-складу, який розташований за адресою АДРЕСА_2 та користувача земельної ділянкою, яка за час розгляду справи була набута нею у власність, кадастровий номер 0:08:013:0076, оскільки збудований відповідачкою на проїзді загального користування монолітний фундамент перешкоджає позивачу у здійсненні підприємницької діяльності, зокрема, руху транспортних засобів, які використовуються для перевезення товару, його навантаження та розвантаження.

Як на докази, які підтверджують наявність порушеного права, ОСОБА_1 також посилалась на те, що компетентними державними органами встановлений факт самовільного зайняття земельної ділянки відповідачкою та здійснення нею будівництва по АДРЕСА_1 без дозвільних документів, у зв`язку з чим був наданий припис і відповідачка була притягнута до адміністративної відповідальності за порушення містобудівного законодавства, а також на висновок будівельної експертизи, яка була проведена у справі за клопотанням представника позивача.

У матеріалах справи наявний припис № 40/18 про зупинення підготовчих та будівельних робіт від 12 липня 2018 року та зі змісту відповідей Управління державного архітектурно-будівельного контролю від 26 липня 2018 року, 04 жовтня 2018 року, 23 листопада 2018 року, Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 15 серпня 2018 року вбачається, що за зверненнями позивачки проводились перевірки, встановлено порушення ОСОБА_2 містобудівного законодавства, відносно ОСОБА_2 був складений протокол про адміністративне правопорушення, надано припис про зупинення будівельних робіт, вона притягнута до адміністративної відповідальності за частиною 4 статті 96 КУпАП у вигляді штрафу (том 1 а.с.24, 25, 26,27-28).

Водночас, зі змісту наведених вище документів не вбачається, що за результатами проведених перевірок був встановлений факт, що фундамент розташований на проїзді загального користування. Сам по собі факт здійснення відповідачкою будівництва без дозвільних документів та на земельній ділянці, право власності або користування якою відповідачкою було не оформлене, не свідчить про те, що таке будівництво здійснене на землях загального користування.

Предметом цього позову є усунення перешкод в користуванні саме проїздом загального користування.

Колегія суддів звертає увагу, що такі докази є неналежними в цій справі, оскільки встановлені в них обставини не входять до предмета доказування в межах заявлених позовних вимог.

Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 20 вересня 2022 року у справі була призначена земельно-технічна експертиза, за результатами проведення якої складений висновок № 534/23 від 10 липня 2023 року (том 2 а.с.80-97).

Місцевий суд вірно вказав на те, що даний висновок не може бути покладений в основу судового рішення, оскільки він зроблений без урахування норм ДБН, які регулюють спірні правовідносини, є суперечливим, необ`єктивним, не узгоджується з іншими наявними в справі доказами. Зокрема, із змісту висновку вбачається, що ні станом на 1 липня 2018 (до здійснення прибудови фундаменту до житлового будинки АДРЕСА_1 ), ні станом на 24 травня 2023 (дата проведення експертизи) проїзд не відповідав п. 15.3 Державним будівельним нормам ДБН Б.2.2.-12:2019. Іншої дороги, заїзду, проїзду з будь-якого іншого боку до земельної ділянки кадастровий номер 0:08:013:0076, яка надана в оренду ФОП ОСОБА_1 на території АДРЕСА_2 згідно схеми графічного зображення та фактичного користування не існує. (Див. малюнок 3).

Враховуючи п. 6.1.41 ДБН Б-2.2-12:2019 експерт повинна була врахувати мінімум 1,0 м. відстані від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку, в цьому випадку від стіни житлового будинку АДРЕСА_1 , однак експертом цього не було дотримано, а замір ширини проїзду здійснено від стіни житлового будинку, що підтверджується фото 2 на сторінці 6 Висновку.

Зі змісту фотосвітлин, які є додатком до даного висновку, вбачається, що спірний фундамент не розташований на ґрунтовій дорозі, яку можна вважати проїздом загального користування (фото № 1, 2, 5, том 2 а.с.85-86).

При складанні висновку експертом не враховано, що для обслуговування приватного будинку відводиться прибудинкова територія. Експертом не було враховано і додатково не поставлено питання про надання для дослідження технічної документації на земельну ділянку, яка закріплена за будинковолодінням по АДРЕСА_1 із закріпленими межами з визначеною прибудинковою територію.

Тому, як вірно зазначив суд першої інстанції, без врахування наведеного вище висновок експерта не може вважатись обґрунтованим та об`єктивним.

Висновком експерта не доведено, що проїзд загального користування звузився та не відповідає Державним будівельним нормам саме внаслідок зведення відповідачкою фундаменту до частини житлового будинку, що належить ОСОБА_2 , оскільки самим експертом зазначено, що станом на 1 липня 2018 року (до моменту фактичного здійснення будівництва прибудови монолітного фундаменту) проїзд загального користування в напрямку до будинку АДРЕСА_1 не відповідав п. 15.3 Державним будівельним нормам ДБН Б.2.2.-12:2019 «Планування та забудова територій».

Таким чином, вищевикладене не вказує на порушення прав позивача на момент судового розгляду справи.

Колегія суддів зауважує, що позивачка є власником нерухомого майна в АДРЕСА_1 - 13/100 частин житлового будинку; складу-магазину по АДРЕСА_2 (номерація якого була змінена на АДРЕСА_1 ), рішення про державну реєстрацію права власності на який скасовано на підставі рішення Богунського районного суду м. Житомира від 01 лютого 2024 року та постанови Житомирського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року; а також є власницею земельної ділянки кадастровий номер 0:08:013:0076 площею 0,0342 на підставі договору купівлі-продажу від 06 лютого 2023 року.

З картографічних матеріалів, наявних в матеріалах справи вбачається, що фактично 13/100 частин житлового будинку, яка належала позивачці на праві приватної власності на підставі договору дарування, включена в загальну площу складу-магазину, який зареєстрований, як об`єкт нежитлової нерухомості, і використовується позивачкою для здійснення підприємницької діяльності (малюнку № 3 в дослідницькій частині висновку том 2 а.с.92, а.с.208-209).

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 4 ЖК України, житловий фонд включає жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд).

Статтею 6 ЖК України передбачено, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

Частиною 1 статті 8 ЖК України встановлено, що переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 цього Кодексу.

Згідно пункту 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

З наведеного можна дійти висновку, що власники належного їм на праві власності житлового приміщення не мають права без відповідного дозволу компетентного органу здійснити переобладнання належного їм житлового приміщення в нежитлове, що і стало однією з підстав для скасування рішення про державну реєстрацію права власності на склад-магазин, а також заборонено використання житлових приміщень для здійснення підприємницької діяльності.

Як уже було зазначено вище, рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 01 лютого 2024 року задоволений позов представника ОСОБА_2 адвоката Козирєва І.М. до ОСОБА_1 та державного реєстратора виконкому Житомирської міської ради Гербеди В.Ю. про скасування рішення державного реєстратора про проведення державної реєстрації, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №42597388 від 17 серпня 2018 року, прийняте державним реєстратором виконкому Житомирської міської ради Гербедою В.Ю., яке відповідно до постанови Житомирського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року скасоване в частині задоволення позову до державного реєстратора; відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову до державного реєстратора виконавчого комітету Житомирської міської ради Гербеди В.Ю., оскільки вимоги до державного реєстратора заявлені як до неналежного відповідача, рішення в частині задоволення позову до ОСОБА_1 залишено без змін (том 2 а.с.218-228).

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що за встановлених обставин, позивач не може посилатись на порушення її прав, як власника складу-магазину, який використовується нею з порушенням наведених вище правових норм і державна реєстрація права власності на який фактично скасована на підставі судового рішення.

При цьому зміна адреси нежитлового приміщення, яка була здійснена позивачкою під час судового провадження, жодним чином не впливає на факт скасування державної реєстрації права власності. Не підлягає судовому захисту право, яке здійснюється з порушенням встановленого порядку, а використання житлового приміщення з метою здійснення підприємницької діяльності заборонено.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 та інших).

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21).

Отже, суд першої інстанції встановивши фактичні обставини справи на підставі норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено здійснення ОСОБА_2 будівництва фундаменту саме на проїзді загального користування і його звуження.

Також ОСОБА_1 не доведено порушення її прав на здійснення підприємницької діяльності, як власника нерухомого майна за адресою АДРЕСА_2 , а у зв`язку зі зміною адреси по АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом при ухваленні рішення були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду міста Житомира від 31 березня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 31 липня 2025 року.