Справа № 173/121/25
Провадження №2/173/523/2025
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29 липня 2025 року м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Кожевник О.А.,

за участю секретаря судового засідання Демяненко С.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , представник позивача Бровко Олександр Олегович, до ОСОБА_4 , представник відповідача ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

16.01.2025 до суду звернувся представник позивача ОСОБА_3 , адвокат Бровко О.О., з позовом про стягнення грошових коштів до відповідача ОСОБА_4 .

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що 21 травня 2024 року Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області ухвалено рішення по справі № 173/2630/23, яким визнано недійсним Договорі купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 22 лютого 2022 року. Вказаний Договір укладено між позивачем та відповідачем, за яким позивач отримала у власність житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 4 Договору купівлі-продажу житлового будинку, продаж житлового будинку за домовленістю сторін вчиняється за 289050 грн., які Продавець отримав повністю у повному обсязі до підписання та укладання цього Договору.

Позивач зазначає, що нею сплачено Відповідачу в рахунок вартості будинку 289050 грн. отримання яких сам Відповідач засвідчив в ході підписання договору, за попереднім роз`ясненням істотних умов вказаного договору.

Представник позивача вказує на порушення майнових прав ОСОБА_3 , так як вона сплатила вартість будинку та подарувала вказаний будинок своєму синові, який в подальшому витребувано на користь позивача на підставі вказаного рішення суду.

Таким чином, за доводами позивача, відповідач неправомірно набула у власність - 289050 грн., які підлягають поверненню після набрання законної сили рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21.05.2024, по справі № 173/2630/23, в матеріалах якої містяться також докази безперервного проживання відповідача в будинку з моменту укладення вказаного договору, а відтак позивач вважає, що вартість комунальних послуг які були сплачені позивачем або її сином підлягають компенсації у якості завданих збитків.

24.01.2025 ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання.

24.02.2025 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

26.02.2025 ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовлено.

10.03.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Кожевник О.А. від 05 травня 2025 року справу прийнято до свого провадження.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та дав пояснення аналогічні позовним вимогам.

Представник відповідача позовні вимоги заперечувала та просила відмовити у їх задоволенні.

У відзиві на позовну заяву відповідачем зазначено, що договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 22.02.2022, між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 визнано як такий, що вчинений під впливом помилки, оскільки сторони, як позивачка так і відповідачка сприймали укладений договір не як договір купівлі-продажу, а як договір довічного утримання.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21.05.2024 у справі № 173/2630/23 та постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.10.2024 у справі № 173/2630/23 встановлено, що кошти за договором не передавались.

Враховуючи, що договір купівлі-продажу будинку сторони сприймали як договір довічного утримання, то й відсутні підстави для ОСОБА_3 передавати грошові кошти, а ОСОБА_4 - отримувати їх.

В своїй відповіді на відзив представник позивача вказує на те, що в ухваленому рішенні від 21.05.2024 не встановлено факт, а зроблено припущення щодо відсутності сплати грошових коштів. Відповідач особисто не приймала участі в слуханні справи та не надавала суду пояснення, де б вона заперечувала факт отримання коштів за будинок від позивача. Водночас Приватним нотаріусом було роз`яснено текст договору відповідачу, яка підтвердила повне розуміння суті правочину, зокрема і повне підтвердження відсутності претензій стосовно розрахунку за саме нерухоме майно, що зумовило намір відповідача укласти вказаний договір.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що 22.02.2022 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений Приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Бас Яніною Анатоліївною, що підтверджується копією договору, долученою до матеріалів позовної заяви (а.с. 7,11 зворот).

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21.05.2024 позовні вимоги за позовом ОСОБА_4 , представник позивача адвокат Машошина Альона Олегівна до ОСОБА_3 і ОСОБА_5 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Бас Яніна Анатоліївна, про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку і договору дарування недійсними та застосування наслідків недійсного правочину - задоволено (а.с. 12 - 16).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.10.2024, апеляційну скаргу залишено без задоволення, рішення Верхньодніпровського районного суду від 21.05.2024 - залишено без змін (а.с. 16 зворот - 18).

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. п. 5, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Судом встановлено, що рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21.05.2024, договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 22.02.2022 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , визнано недійсним.

За приписами ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

При цьому у постанові Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року № 759/17065/14-ц визначено, що природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій, зокрема, оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування).

Під час вирішення спору щодо визнання недійсності правочину встановлено, що ОСОБА_4 під час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку мала намір укласти договір довічного утримання, що встановлено також поясненнями свідків.

При цьому за змістом ч. 1 ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Тобто така цивільно - правова угода не передбачає умови передачі грошових коштів.

Водночас, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Під час розгляду цивільної справи № 173/2630/23 судом встановлено, що грошові кошти за договором ОСОБА_3 не передавались, з чим погодилась колегія суддів Дніпровського апеляційного суду в постанові від 28.05.2025.

Так, відповідно до ст. 82 ЦПК України, підставами для звільнення від доказування є наявність обставин, які визнаються учасниками справи або таких, які визнано загальновідомими, наявність обставин, встановлених рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №761/29966/16-ц (провадження № 61-5327св19) міститься правовий висновок про те, що процесуальне судочинство визначає правило преюдиції: обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 354/28/17 (провадження № 51-505км19).

Таким чином, факт не отримання грошових коштів ОСОБА_4 є преюдиційним, та таким, що є встановленим і не потребує доказування.

При цьому суд не бере до уваги доводи позивача про те, що відповідачем особисто не заявлено про факт неотримання грошових коштів з огляду на наступне.

Так, згідно зі ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки (ч. 1 ст. 64 ЦПК України).

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Таким чином особа має право здійснювати своє представництво в суді виключно через представника, без обов`язкової особистої присутності в судовому засіданні. Така форма участі в судовому процесі належить виключно до розсуду сторони та не може бути обмежене без належних підстав.

До того ж, судом встановлено, що ОСОБА_4 є особою похилого віку (84,5 роки на момент вчинення правочину), має вади зору, серцево-судинні захворювання та ряд інших захворювань, що підтверджуються довідкою від 14 березня 2025, долученою до матеріалів справи (а.с. 57 зворот).

На підставі вищевикладеного повно та всебічно встановивши обставини справи, належно перевіривши та надавши правову оцінку всім доказам у справі за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідності до ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 10, 12, 13, 76, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволення позовних вимог по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , представник позивача ОСОБА_1 , до ОСОБА_4 , представник відповідача ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 4 серпня 2025 року.

Суддя О.А. Кожевник