Справа № 642/6025/24
Провадження № 2/642/38/25
РІШЕННЯ

Іменем України

30.07.25 Холодногірський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Грінчук О.П.,

за участю секретаря Панової М.І.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача Кубай Ю.М.,

представника відповідача Федюка Д.В.,

представника відповідача Пилипенко О.С.,

третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку загального провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові позовну заяву ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Кубай Юрій Миколайович, до Головного Управління у Харківській обл. Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,

встановив :

Представник позивача звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 : - у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями інспектора взводу №1 роти №1 батальйону №4 управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції Куденка Ярослава Миколайовича, в розмірі 108000,00грн.; - витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем при розгляді Ленінським районним судом м. Харкова кримінальної справи № 642/7743/21, провадження №1-кп/642/92/23 за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 365 КК України, у розмірі 21700,00 грн.; - витрати на професійну правничу допомогу у сумі 32000,00грн. у зв`язку із розглядом цього позову.

В обгрунтування позову зазначено, що позивач є потерпілим у кримінальному провадженні №0000186 від 01.04.2020 за обвинуваченням інспектора патрульної поліції УПП в Харківській області ОСОБА_2 за ч.1 ст.365 КК України. У підготовчому судовому засіданні із розгляду кримінального провадження потерпілим ОСОБА_1 було заявлено цивільний позов про відшкодуванням моральної шкоди, заподіяної злочином, а також витрат на професійну правничу допомогу. Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 31.07.2023 (справа №642/7743/21; Провадження №1-кп/642/92/23) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 365 КК України, та призначено йому покарання у виді 2 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати службові посади в правоохоронних органах України строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_2 звільнено від відбування покарання з випробуванням, із іспитовим строком на 2 роки. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу - задоволено частково, стягнуто з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь потерпілого ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями ОСОБА_2 , як службової особи Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції - 88 100 грн.00 коп., та витрат на правову допомогу у розмірі 21 700 грн. 00 коп. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22.08.2024 (справа №642/7743/21, апеляційне провадження №11-кп/818/186/24), апеляційні скарги представника цивільного відповідача УПП в Харківській області ДПП та захисника обвинуваченого ОСОБА_2 задоволені частково. Вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 31 липня 2023 року стосовно ОСОБА_2 - змінено, виключивши з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, вказівку суду на розділ Х «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», а в решті вирок залишено без змін. Клопотання обвинуваченого ОСОБА_2 про його звільнення від кримінальної відповідальності - задоволено. На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст.365 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 31 липня 2023 року стосовно ОСОБА_2 - скасовано. Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.365 КК України, - закрите на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284, ст. 417 КПК України. Роз`яснено потерпілому ОСОБА_1 право звернення з цивільним позовом до суду першої інстанції у порядку цивільного судочинства. На підставі викладеного, користуючись своїм процесуальним правом, позивач ОСОБА_1 звертається до суду із позовом про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

В обгрунтування стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу позивач зазначив, що 09.11.2018 інспектори взводу № 1 роти № 3 батальйону № 3 управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції Прохватилов Д.Г. та Соляник А.С. о 19 год. 00 хв. заступили на чергування. 10 листопада 2018 року, приблизно о 00 год. 10 хв., вказані співробітники поліції під час несення служби зупинили транспортний засіб «Мерседес» д.н.з. « НОМЕР_1 » в районі будинку 27-А по вул. Беркоса в м. Харкові під керуванням ОСОБА_1 та зажадали від нього документи, що посвідчують право керування та користування автомобілем. Вважаючи вказані дії працівників патрульної поліції безпідставними, ОСОБА_1 відмовився виконувати зазначені вимоги. Після цього, приблизно 01 год. 10 хв., до місця зупинки транспортного засобу прибув командир роти № 3 батальйону № 3 Управління патрульної поліції в Харківській області ОСОБА_2 . В цей час, у ОСОБА_2 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до ОСОБА_1 виник злочинний умисел на перевищення влади та службових повноважень відносно ОСОБА_1 , а саме вчинення дій, виконання яких дозволяється тільки в особливих випадках, з додержанням особливого порядку, - за відсутності цих умов. Так, приблизно о 01 год. 10 хв., 10.11.2018 ОСОБА_2 , знаходячись в районі будинку АДРЕСА_1 , будучи службовою особою правоохоронного органу, переслідуючи прямий умисел, направлений на перевищення службових повноважень, а саме на умисне вчинення дій, які явно виходять за межі наданих йому повноважень, з метою застосування психологічного впливу, приниження, завдання моральних страждань та істотної шкоди охоронюваним законним правам ОСОБА_1 , розуміючи відсутність законних підстав для зупинки транспортного засобу, затримання ОСОБА_1 , підстав для перевірки ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння та направлення його до проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, грубо порушуючи вимоги ст. ст. 18, 29, 35, Закону України «Про Національну поліцію», ст. 263 КУпАП, погрожуючи безпідставно скласти протокол про порушення ОСОБА_1 вимог ст. 130 КУпАП здійснив адміністративне затримання ОСОБА_1 , розуміючи, що час фактичного затримання становить 00 год.10 хв. 10.11.2018. Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, перебуваючи в цьому ж місці, приблизно о 01 год. 40 хв. 10.11.2018 ОСОБА_2 без законних на те підстав, розуміючи, що у ОСОБА_1 відсутні ознаки для проведення огляду його на стан сп`яніння в порушення вимог п. 2, 3 розділу І «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (далі Інструкція) почав проводити огляд ОСОБА_1 на стан сп`яніння за допомогою газоаналізатору алкотестеру «Драгер». Розуміючи, що дії ОСОБА_2 незаконні, ОСОБА_1 боючись, що вказаний прилад несправний та навмисно підлаштований на показання алкоголю в крові, боючись за негативні наслідки такого огляду та штучно створені ОСОБА_2 обставини, відмовився від проходження огляду за допомогою вказаного приладу. Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел перебуваючи в цьому ж місці, приблизно о 02 год. 20 хв. 10.11.2018 ОСОБА_2 без законних на те підстав, розуміючи, що у ОСОБА_1 відсутні ознаки для проведення огляду його на стан сп`яніння в порушення вимог п. 2, 3 розділу І Інструкції запропонував ОСОБА_1 проїхати до КНП ХОР «Харківський обласний наркологічний диспансер» за адресою м.Харків, вул. Шевченко 26, для проведення огляду. Розуміючи протиправні дії ОСОБА_2 , боючись відповідальності за непокору правоохоронним органам, сприймаючи пропозицію ОСОБА_2 як вимогу, ОСОБА_1 погодився на проходження огляду в КНП ХОР «Харківський обласний наркологічний диспансер». Після чого ОСОБА_2 особисто сів за кермо службового автомобіля та доставив ОСОБА_1 до вказаного закладу. При цьому ОСОБА_1 сидів на задньому сидінні автомобіля де з боків від нього сиділи працівники патрульної поліції ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . За результатами проходження ОСОБА_1 огляду КНП ХОР «Харківський обласний наркологічний диспансер» ознак алкогольного сп`яніння не виявлено. Продовжуючи свої протиправні дії, знаходячись за адресою: м. Харків, вул.Шевченко 26 , приблизно о 03 год. 10 хв., розуміючи що з часу фактичного затримання ОСОБА_1 минуло більш ніж 3 години, а також те, що в автомобілі ОСОБА_1 на місці його зупинки весь цей час знаходиться його матір - ОСОБА_5 , ОСОБА_2 наказав ОСОБА_1 проїхати до Холодногірського ВП ГУНП в Харківській області. Прибувши до відділку поліції приблизно о 04 год. 00 хв. ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_1 про те, що складає протокол затримання та після складання надасть його для підпису. З метою нанесення ще більшої моральної шкоди ОСОБА_1 , ОСОБА_2 близько години тримав ОСОБА_1 у відділку поліції та приблизно лише о 05 год. 00 хв. надав протокол ОСОБА_1 для підпису після чого відмовився від надання йому його копії. Після того, як ОСОБА_1 розписався в протоколі, поліцейські ОСОБА_3 та ОСОБА_6 відвезли його до власного автомобіля, де весь цей час чекала його мати. Приблизно о 05 год. 30 хв. ОСОБА_1 поїхав на своєму автомобілі з місця де його було зупинено, за адресою: АДРЕСА_1 . В результаті умисних протиправних дій ОСОБА_2 потерпілому ОСОБА_1 спричинено моральну шкоду згідно висновку судової психологічної експертизи №7365 від 18.06.2021 ННЦ «Інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» на загальну суму 108 000 грн. Також представником позивача зазначено, що наявність вироку суду першої інстанції про визнання співробітника УПП в Харківській області ОСОБА_2 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.365 КК України, відносно потерпілого ОСОБА_1 , та подальше закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, в силу ст.49 КК України, Харківським апеляційним судом, свідчить про незаконні протиправні дії ОСОБА_2 , які спричини позивачу хвилювання та моральні страждання.

Ухвалою суду від 30.09.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

04.10.2024 до суду від представника відповідача (ГУ ДКС України у Харківській обл.) подано відзив на позов, згідно якого відповідач заперечує проти позовних вимог з наступних підстав. Зазначено, що неможливо здійснити безспірне списання коштів безпосередньо з єдиного казначейського рахунку, списання коштів здійснюється з відповідних рахунків, відкритих для певної мети і лише після встановлення у законі про Державний бюджет України відповідних бюджетних призначень. Оскільки Головне управління жодної шкоди позивачу не заподіювало, у правовідносини з ним не вступало, позивач помилково визначив, що Головне управління є належним відповідачем по справі та має нести відповідальність за неправомірні дії чи бездіяльність інших суб`єктів. Позивачем не наведено жодного факту порушення чи недотримання Головним управлінням законодавства, а також відсутнє обґрунтування залучення саме Головного управління, у якості відповідача. Щодо стягнення моральної шкоди представником відповідача зазначено, що орієнтовний розмір грошової компенсації зазначений у висновку експерта неможливо взяти до уваги, адже зміст обставин зазначений у висновку (т1. а.с. 57-58) не збігається з обставинами, встановленими у вироку суду (т.4 с.224), також висновки експерту ґрунтуються на свідченнях рідних (зацікавлених особах), які не допитувались у суді, а розмір мінімальної З/П застосований на дату складання висновку, а не на час події. Також під час допиту експерт зазначала, що її висновок носить імовірний, а не достовірний характер. Крім того, щодо витрат на правову допомогу вказано, що органи Казначейства є лише органом виконання окремих категорій судових рішень. Однак у вказаній справі відсутні підстави для стягнення судових витрат з Головного управління або Держави. Тому, разі задоволення позову, такі витрати мають бути покладені на сторону, внаслідок неправомірних дій якої виник спір.

Ухвалою суду від 24.10.2024 судом залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2

24.10.2024 представником відповідача, ДПП, подано відзив на позов, згідно якого представник заперечує проти позовних вимог з наступних підстав. Зазначено, що висновок експерта Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» від 18.06.2021 №7365 за результатами проведення судово-психологічної експертизи за матеріалами кримінального провадження № 0000186 (далі - Висновок від 18.06.2021 № 7363) не може бути належним доказом завданої Позивачу моральної шкоди та її орієнтованому розміру. Представник вважає, що завдання Позивачеві моральної шкоди не знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з протиправною поведінкою саме ОСОБА_2 , оскільки останній не був присутній під час зупинки поліцейськими ОСОБА_6 та ОСОБА_3 транспортного засобу Mercedes, реєстраційний номер НОМЕР_1 , керованого позивачем, тому не міг завдати йому жодної шкоди. Крім того, ОСОБА_2 не направляв Позивача до медичного закладу на проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння, а лише приймав участь у доставлені останнього до закладу охорони здоров`я. Також Відповідно до повідомлення про запрошення до підрозділу патрульної поліції, ОСОБА_1 запрошено до управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції на 14 год. 00 хв. 21.11.2018 для розгляду адміністративної справи інспектором Соляником А.С., а тому ОСОБА_2 не здійснював вказане адміністративне провадження відносно позивача. Окрім цього, обмеження пересування Позивача відбулося без будь-яких дій зі сторони ОСОБА_2 . Також представник відповідача звернув увагу на те, що Висновком експерта від 18.06.2021 № 7363 при встановлені моральної шкоди та визначення її розміру під час проведення судово-психологічної експертизи до об`єкту дослідження увійшли не дії поліцейських окремо, а вся психотравмувальна ситуація, яка досліджувалась за участю всіх 3-х поліцейських (Соляника А.С., Прохватілова Д.Г., Куденка Я.М.) та потерпілого ОСОБА_1 . Провівши експертизу та надавши відповідь експерт зазначив про орієнтовний розмір моральної шкоди, при цьому, не визначив розмір збитку заподіяного кожним поліцейським окремо. Таким чином, на думку представника відповідача, Висновок від 18.06.2021 № 7363 не містить виокремлення дій ОСОБА_2 , а тому неможливо визначити конкретний розмір збитку, який був заподіяний Позивачу саме ОСОБА_2 , що виключає належне підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між визначеним експертом розміром шкоди та протиправною поведінкою заподіювача. Крім цього, представником зазначено, що у Висновку від 18.06.2021 № 7363 під час визначення розміру шкоди, експерт зазначила розмір компенсації презюмованої моральної шкоди на рівні 72 мінімальних заробітних плат (станом на момент проведення експертизи - 2021 рік, в якому мінімальна заробітна плата була установлена у місячному розмірі 6000 гривень), проте подія відбувалася в 2018 році в якому мінімальна заробітна плата встановлена у місячному розмірі 3723 гривні. Тому відповідач, ДПП, вважає, що Висновок від 18.06.2021 № 7363 є неналежним та недопустимим доказом. ДПП також вважає, що Позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що негативні емоції, пов`язані із діями ОСОБА_2 досягли рівня страждання або приниження. Щодо відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу представником відповідача зазначено, що надані позивачем докази не встановлюють способу обчислення гонорару та розрахунку витрат на правничу допомогу, які сторони погодили між собою. Зважаючи на це, ДПП вважає, що вимога про стягнення витрат на професійну правничу допомогу при розгляді кримінальної справи у Ленінському районному суді міста Харкова в сумі 21700 гривень 00 копійок є необґрунтованою. Щодо орієнтованого розмір витрат Позивача у зв`язку з поданням цього позову, 32000 гривень, представник відповідача вказав, що позивач звертався до Ленінського районного суду міста Харкова з цивільним позовом про відшкодування моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу, про що зазначено в позовній заяві. При цьому, в акті приймання-передачі від 08.04.2021 (Додаток до Договору про надання професійної правничої допомоги б/н від 02.03.2020) зазначено, що Позивачу надавалися послуги щодо складання цивільного позову за кримінальним провадженням №000186 від 01.04.2020 та передача позову з додатками Позивачу, усне консультування Позивача за наслідками подачі цивільного позову. Представник вважає, що Позивач вже отримував такі правові послуги під час розгляду кримінальної справи у Ленінському районному суді міста Харкова, що вказує на необґрунтованість та свідоме завищення позивачем розміру правових витрат.

05.11.2024 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача (ДПП), в якій зазначено, що в своїх показах від 25.01.2024 ОСОБА_2 перед колегією суддів Харківського апеляційного суду зазначив, що його підлеглі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зупинили транспортний засіб, керований потерпілим ОСОБА_1 , 10.11.2018 в 00:51, а не в 00:10 як про це зазначено у вироку. Точний час зупинки нібито зафіксований на відеозаписах із боді-камер, які не збереглися. Далі, зі слів ОСОБА_2 , о 01:11 ОСОБА_1 зателефонував на лінію «102», після чого на виклик прибули заступник командира роти ОСОБА_7 та інспектор ОСОБА_8 . В свою чергу, ОСОБА_2 прибув на місце події о 02:32 та до 02:48 намагався переконати ОСОБА_1 пред`явити документи, що посвідчують особу, після чого прийняв рішення про адміністративне затримання останнього, встановивши при цьому ознаки алкогольного сп`яніння у затриманого: порушення мови, почервоніння обличчя, поведінка, яка не відповідає обстановці. У зв`язку із виявленими у ОСОБА_1 ознак алкогольного сп`яніння, ОСОБА_2 у супроводі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , о 03:05 10.11.2018 доставив потерпілого до кабінету лікаря-нарколога, що розташований за адресою: м.Харків, вул.Шевченка, 26. Того ж дня о 03:45 отримано висновок лікаря-нарколога про відсутність у ОСОБА_1 ознак алкогольного сп`яніння, після чого, приблизно о 04:00 ОСОБА_2 доставив потерпілого до райвідділку поліції для складання протоколу затримання, після чого о 04:30 ОСОБА_1 був звільнений. Дії ОСОБА_2 носять протиправний характер та не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій про неправомірне затримання потерпілого ОСОБА_1 . З того часу, коли особа силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд з уповноваженою особою, починається відлік часу затримання. Відповідно до показів ОСОБА_2 , транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 був зупинений 10.11.2018 в 00:51. Матеріалами справи підтверджується, що після зупинки ОСОБА_1 було заборонено подальший рух, через що потерпілий підкорився наказу поліцейського залишатися на місці. За приписами ч.1 ст.263 КУпАП, адміністративне затримання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може тривати не більш як три години. Таким чином, наказ поліцейського ОСОБА_1 про заборону подальшого його вільного пересування є початком фактичного адміністративного затримання особи, яке не могло тривати понад три години та мало закінчитися не пізніше 03:51 10.11.2018. В свою чергу, як зазначає сам ОСОБА_2 , він, достовірно знаючи про час застосування його підлеглими до ОСОБА_1 превентивних поліцейських заходів, припинив адміністративне затримання ОСОБА_1 аж о 04:30 10.11.2018, тобто з порушенням строків, передбачених ч.1 ст.263 КупАП, тим самим підтвердивши перевищення строків адміністративного затримання потерпілого майже на 40 хв., вірно кваліфіковане судом першої інстанції як перевищення влади або службових повноважень працівником правоохоронного органу. Що стосується не виокремлення вини ОСОБА_2 , оскільки в порядку адміністративного судочинства судами було встановлено протиправність дій як самого обвинуваченого ОСОБА_2 , так і його підлеглих - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , представник позивача вказав, що відповідно до матеріалів справи встановлено, що від моменту застосування ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 превентивних поліцейських заходів у вигляді зупинки транспортного засобу та віддання останньому наказу залишатися на місці зупинки, до приїзду на місце події ОСОБА_2 минуло менше трьох годин. Таким чином, ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_3 в даному випадку не можуть нести відповідальність за перевищення строків адміністративного затримання ОСОБА_1 , адже на момент втручання у ситуацію ОСОБА_2 не сплив граничний термін дії обмежень у вільному пересуванні, встановлених для потерпілого. В свою чергу, ОСОБА_2 , який користуючись своїм статусом командира по відношенню до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , фактично усунув останніх від можливості впливу на перебіг виниклої ситуації, перебрав на себе відповідальність за розвиток подій та, приймаючи на свій розсуд рішення про адміністративне затримання потерпілого, був зобов`язаний врахувати у строк затримання час, протягом якого ОСОБА_1 , підкорюючись наказам поліцейських, вимушено залишався на місці зупинки керованого ним транспортного засобу. Та обставина, що ОСОБА_2 особисто затримав потерпілого ОСОБА_1 10.11.2018 о 02:48, а не в 00:10 чи 00:51 того ж дня, в даному випадку не має жодного значення. Як наслідок, ігнорування ОСОБА_2 часу, протягом якого ОСОБА_1 був фактично затриманий, призвело до протиправного перевищення строку адміністративного затримання та заподіяння моральної шкоди потерпілому. За таких обставин Позивач вважає, що виключно дії ОСОБА_2 знаходяться у причинному зв`язку між незаконним затриманням та наслідками кримінального правопорушення у вигляді заподіяння моральної шкоди, розмір якої визначено висновком експерта, долученого до позовної заяви. Крім того, витрати на професійну правничу допомогу у сумі 21700 грн., які поніс Позивач при розгляді кримінальної справи у Ленінському районному суді міста Харкова, належним чином підтверджені адвокатом Манько О.М., про що свідчить рішення судів першої та апеляційної інстанцій. Однак, зазначені витрати не були фактично стягнуті на користь ОСОБА_1 через закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч.1 ст.365 КК України із нереабілітуючих підстав в силу ст.49 КК України. Що стосується орієнтовного розмір витрат Позивача у зв`язку з поданням цього позову, який становить 32000 гривень 00 копійок, а саме: за складання позовної заяви майнового характеру 8000 грн., участь адвоката в якості представника позивача у суді першої інстанції 24000 грн. то представник вказав, що адвокат Манько О.М. не працює та ніколи не працював у складі Адвокатського бюро «КУБАЙ», а тому його послуги на суму 21700 грн. надавалися Султанову О.Ю. у відповідності до укладеного ним договору як адвокатом - самозайнятою особою, вже були підтверджені судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 . Витрати у сумі 32 000 грн. Позивач вже поніс у зв`язку із отриманням професійної допомоги від Адвокатського бюро «КУБАЙ», є фіксованими, погодженими між Позивачем та адвокатським бюро. Позов ОСОБА_1 , поданий через представника у особі адвоката Кубай Ю.М., за своїм змістом та додатками до нього не є ідентичним позову, який раніше подавався адвокатом Манько О.М., а тому твердження Відповідача про штучне формування та неспівмірність витрат Позивача є необгрунтованим.

16.12.2024 представником третьої особи, ОСОБА_2 , адвокатом Зольніковою В.О., надані письмові пояснення щодо позовної заяви. Згідно пояснень представник зазначила, що 22.08.2024 суддею Харківського апеляційного суду Савенко М.Є. винесено Окрему думку, в якій, будучи головуючим по справі, суддя не погоджується з прийнятим колегією суддів рішенням, оскільки вважає, що кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі аб. 2 п. 10 ч.1 ст. 284 КПК України як таке, у якому строк досудового розслідування, визначений ст. 219 КПК України, закінчився, а жодній особі не було повідомлено про підозру, а тому вважає, що суд першої інстанції помилково відмовив в задоволенні клопотання захисника обвинуваченого про закриття к/п з цих підстав. При цьому, як свідчать матеріали кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_2 безпосередньо жодного відношення до зупинки т.з. позивача не мав. Враховуючи чинне законодавства, представник вважає, що при адміністративному затриманні ОСОБА_1 не було допущено перевищення службових повноважень. Крім того, висновок експерта №7365 від 18.06.2021 про те, що орієнтовний розмір грошової компенсації становить 108 000 грн. не може бути взятий до уваги, оскільки виклад обставин не збігається з тими обставинами, які встановлені у вироку суду. В судовому засіданні в апеляційній інстанції експерт повідомила, що вона не може відокремити дії обвинуваченого від дій інших поліцейських. При розрахунку була використана мінімальна заробітна плата прийнята в Україні на момент складання висновку, тобто на 18.06.2021, а не на момент події 10.11.2018, що не відповідає судовій практиці. Крім того, позивач своїми діями 10.11.2018 навпаки провокував інспектора на проведення процедури затримання для встановлення особи та проведення огляду на стан сп`яніння. ОСОБА_9 систематично порушує ПДР України, штучно створює ситуації та приводи для затримання, ніколи не виконує законні вимоги поліцейських. Представник вважає, що поліцейські діяли в межах своїх повноважень, передбачених законодавством, вимагаючи надання документів для перевірки. ОСОБА_2 навпаки вживались заходи для встановлення особи водія на місці зупинки для забезпечення подальшого розгляду справи про адміністративне правопорушення, розгляд якого розпочато іншим поліцейським. Зазначила, що ОСОБА_2 діяв в межах своїх повноважень та на підставі норм КУпАП мав право застосувати до ОСОБА_1 адміністративне затримання, оскільки він не виконував законні вимоги працівника поліції про надання документів для встановлення особи і не вийшов за межі наданих йому повноважень. Тому представник третьої особи вважає, що вина ОСОБА_2 не доведена належними та достовірними доказами. А тому, за відсутності причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та поведінкою ОСОБА_2 , цивільно-правова відповідальність у даному випадку не настає. Крім того, представник третьої особи вказала на те, що у Висновку від 18.06.2021 № 7363 розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) ОСОБА_1 становить 18 мінімальних заробітних плат, що в еквіваленті на день складання висновку становить 108 000 грн. При цьому, такий розмір є орієнтовним, тоді як сам суд вже вирішує, який розмір шкоди необхідно застосувати. Також експертом не визначався розмір шкоди, заподіяний кожним учасником події, а бралась до уваги сама психотравмуюча ситуація, яка досліджувалась за участю трьох поліцейських та ОСОБА_1 . Окрім цього, представник третьої особи вказала, що експертом при здійсненні експертного дослідження були використані різні методики та коефіцієнти, які заборонені до використання, що могло негативно вплинути на висновок самої експертизи. На підставі викладеного, просила відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою суду від 21.01.2025 судом відмовлено в задоволенні клопотання представника третьої особи про зупинення провадження у справі у зв`язку із поданням ОСОБА_2 касаційної скарги на ухвалу Харківського апеляційного суду від 22.08.2024.

Ухвалою суду від 21.01.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.

08.05.2025 судом задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у справі, а саме з Харківської обласної прокуратури належним чином завірені копії усіх наявних матеріалів на підтвердження винуватості ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 365 КК України, встановленого вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 31.07.2023 у справі №642/7743/21.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на викладені в позові обставини.

Представник відповідача, ГУ ДКС України в Харківській обл., проти позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві.

Представник відповідача, ДПП, також проти позову заперечував посилаючись на підстави, викладені у відзиві на позовну заяву.

Третя особа просив відмовити в задоволенні позову, з підстав, викладених його представником в письмових поясненнях.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 10.11.2018 командиром роти №3 бат. №3 УПП в Харківській обл. ДПП винесено протокол АА №026672 про адміністративне затримання за ч.1 ст. 126 КУпАП відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 23 матеріалів к/п)

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 17.12.2019 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання дій неправомірними, задоволено частково. Визнано противоправними дії ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у зупинці транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , направлення ОСОБА_1 на проходження медичного огляду, застосування до ОСОБА_1 адміністративного затримання з перевищенням встановленого часу адміністративного затримання, незаконними. (а.с. 5-12 матеріалів к/п)

Згідно з висновком службового розслідування за фактом подій, про які стало відомо з рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17.12.2019 №642/439/19, встановлено, що відомості, які стали підставою для проведення службового розслідування, підтвердились, а саме наявність в діях командира роти №3 бат. №3 УПП в Харківській обл. ДПП ОСОБА_2 , інспекторів взводу 1 роти 3 бат. 3 УПП в Харківській обл. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ознак дисциплінарного проступку, що виразились у протиправній зупинці по вул. Беркоса, 27а, в м. Харкові т.з. «Мерседес» , номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , направленні останнього на проходження медичного огляду та застосуванні до останнього адміністративного затримання з перевищенням встановленого часу адміністративного затримання. (а.с. 13-22 матеріалів к/п)

31.03.2020 ОСОБА_1 звернувся до прокуратури Харківської обл. із заявою про вчинення відносно нього командиром роти №3 бат. №3 УПП в Харківській обл. ДПП ОСОБА_2 кримінального правопорушення, відомості про що внесені до ЄРДР 01.04.2020 за №0000186 за попередньою кваліфікацією ч.1 ст. 365 КК України. (а.с. 1-4 матеріалів к/п)

Відповідно до висновку експерта №7365 від 18.06.2021, проведеного на підставі постанови прокурора про призначення судово-психологічної експертизи відносно ОСОБА_1 у кримінальному провадженні №0000186, орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) ОСОБА_1 становить 18 мінімальних заробітних плат прийнятих в Україні, що на момент складання даного висновку становить 108 000 грн. (а.с. 54-71 матеріалів к/п)

25.03.2021 ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст. 365 КК України. (а.с. 72-79 матеріалів к/п)

Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 31.07.2023 (справа №642/7743/21; Провадження №1-кп/642/92/23) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 365 КК України, та призначено йому покарання у виді 2 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати службові посади в правоохоронних органах України строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_2 звільнено від відбування покарання з випробуванням, із іспитовим строком на 2 роки. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу - задоволено частково, стягнуто з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь потерпілого ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями ОСОБА_2 , як службової особи Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції - 88 100 грн.00 коп., та витрат на правову допомогу у розмірі 21 700 грн. 00 коп. (а.с. 7-23 том 1 цивільної справи)

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22.08.2024 (справа №642/7743/21, апеляційне провадження №11-кп/818/186/24), апеляційні скарги представника цивільного відповідача УПП в Харківській області ДПП та захисника обвинуваченого ОСОБА_2 задоволені частково. Вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 31 липня 2023 року стосовно ОСОБА_2 - змінено, виключивши з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, вказівку суду на розділ Х «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», а в решті вирок залишено без змін. Клопотання обвинуваченого ОСОБА_2 про його звільнення від кримінальної відповідальності - задоволено. На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст.365 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 31 липня 2023 року стосовно ОСОБА_2 - скасовано. Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.365 КК України, - закрите на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284, ст. 417 КПК України. Роз`яснено потерпілому ОСОБА_1 право звернення з цивільним позовом до суду першої інстанції у порядку цивільного судочинства. (а.с. 24-40 том 1 матеріалів цивільної справи)

25.09.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з цивільним позовом до Головного Управління у Харківській обл. Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

25.03.2025 колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду ухвалено постанову за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_2 та його захисника, згідно з якою ухвалу Харківського апеляційного суду від 22.08.2024 залишено без змін, касаційні скарги без задоволення. (а.с 114-124 матеріалів к/п)

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Загально-конституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено: ст. 56 Конституції України; ст.ст.1173, 1176 ЦК України; Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Згідно зі ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до ч.1 ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Враховуючи роз`яснення, викладенні у п. 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має залучити як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Відповідно до загальних умов цивільно-правової відповідальності необхідною умовою для відшкодування шкоди державою є неправомірні дії державного органу, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, які повинен довести позивач.

Згідно з ч.1, ч.7 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Положеннями ст.1166 ЦК України передбачено відшкодування матеріальної шкоди при наявності складу правопорушення: протиправних дій особи, заподіяння шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і наслідками, вини особи, що причинили збиток.

Закриття кримінального провадження не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду, у зв`язку з чим позивач звернувся в порядку цивільного судочинства з відповідним позовом про стягнення матеріальної шкоди, оскільки йому була заподіяна така шкода, внаслідок злочинних дій відповідача.

Частиною 1 статті 1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Згідно положень ст. 44 КК України, звільнення від кримінальної відповідальності це врегульована кримінальним і кримінальним процесуальним законодавством відмова держави від засудження особи, яка вчинила злочин, і від застосування щодо неї примусу у формі покарання. Звільнення особи від кримінальної відповідальності не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У цьому випадку КК виходить зі встановлення факту вчинення особою кримінально караного діяння, а тому передбачені КК підстави для звільнення від кримінальної відповідальності відповідно до положень ст.49 КК України не є реабілітуючими.

Відповідно до положень ч.1 ст. 130 КПК України, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Також відповідно до частини першої статті 4 Закону про відшкодування шкоди відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Вивчивши доводи учасників процесу та надані ними на їх підтвердження докази, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 такими, що підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Щодо заперечень відповідача ДПП та третьої особи ОСОБА_2 про відсутність у діях ОСОБА_2 вини та причинно-наслідкового зв`язку заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди, суд зазначає наступне.

В ході апеляційного провадження щодо апеляційної скарги ОСОБА_2 та його захисника на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 31.07.2023, сторона захисту заявила клопотання про закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України, та звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, в зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Колегія суддів Харківського апеляційного суду в ухвалі від 22.08.2024 №642/7743/21, враховуючи правові висновки Верховного Суду, що викладені в його постанові від 26.07.2023 року у справі №761/16824/15-к, вирішила перед прийняттям рішення про наявність підстав для задоволення клопотання сторони захисту про застосування положень ст. 49 КК України та надати оцінку поданим апеляційним скаргам, зокрема, й апеляційній скарзі сторони захисту, де оспорюються законність і обґрунтованість обвинувального вироку місцевого суду в цілому.

За результатами судового розгляду Харківським апеляційним судом встановлено, що доводи захисника Зольнікової В.О. щодо відсутності в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення та відсутності достатніх доказів на підтвердження його вини у вчиненні злочину за ч. 1 ст. 365 КК України є безпідставними, оскільки вони в повному обсязі спростовуються доказами сторони обвинувачення, які суд безпосередньо дослідив в судовому засіданні за участю сторін та надав їм належну оцінку у вироку.

Таким чином, Харківським апеляційним судом встановлено причинно-наслідковий зв`язок між діями службової особи, які були зумовлені її службовим становищем і пов`язані з її службовими (владними) повноваженнями та наслідками цих дій, що виразилось у спричиненні страждання потерпілого, а саме, що наслідками таких неправомірних дій ОСОБА_2 стала істотна шкода у вигляді моральної шкоди, яка була спричинена потерпілому ОСОБА_1 саме діями ОСОБА_2 10.11.2018.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22.08.2024 (справа №642/7743/21, апеляційне провадження №11-кп/818/186/24), кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 за ч.1 ст. 365 КК України закрито, на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України, у зв`язку зі звільненням обвинуваченого від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України, позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Крім того, постановою Верховного суду від 25.03.2025 встановлено, що доводи касаційних скарг щодо допущеного апеляційним судом істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та застосування до ОСОБА_2 ст. 49 КК України є необґрунтованими. При цьому враховано, що суд апеляційної інстанції неодноразово роз`яснював ОСОБА_2 те, що звільнення від кримінальної відповідальності внаслідок застосування положень ст. 49 КК України, не є реабілітуючою підставою, на що ОСОБА_2 дав свою згоду на закриття кримінального провадження з цих підстав. Водночас, апеляційним судом було здійснено одночасно перевірку доводів апеляційних скарг.

Відтак, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вина ОСОБА_2 та причинно-наслідковий зв`язок із заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди внаслідок протиправних дій доведена вищенаведеними доказами, а тому приходить до висновку, що саме діями ОСОБА_2 заподіяно позивачу моральну шкоду.

Заперечення відповідача (ДПП) і третьої особи ( ОСОБА_2 ) з приводу того, що висновок експерта №7365 містить лише орієнтовний розмір моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 , що вказаний висновок не розмежовує розмір шкоди, заподіяний конкретно ОСОБА_2 , а стосується трьох поліцейських, а також, що розмір шкоди визначений станом на день надання такого висновку, а не на день події, суд не бере до уваги, враховуючи наступне.

Так, згідно висновку експерта №7365 за результатами проведення судово-психологічної експертизи в рамках кримінального провадження № 0000186, визначено орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) ОСОБА_1 , який визначений у розмірі 18 мінімальних заробітних плат прийнятих в Україні, що на момент складання даного висновку становить 108 000 грн.

Також з висновку вбачається, що предметом дослідження стала ситуація, яка мала місце 10.11.2018 відносно ОСОБА_1 за участю поліцейських ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Провівши дослідження, експерт дійшов висновку, що вказана ситуація була для ОСОБА_1 психотравмуючою, викликала у нього душевні страждання, призвела до ускладнень у збереженні психологічного комфорту, зумовила виникнення негативних переживань образи, відчуття приниження та обурення, тимчасово порушила звичний і оптимальний для нього зміст життя; необхідність подолання зазначених перешкод вимагало від ОСОБА_1 додаткових зусиль, що спричиняло напругу його особистісних ресурсів та викликало в нього стан психічного дискомфорту, чим ОСОБА_1 були спричинені страждання (моральна шкода).

Водночас суд враховує, що орган досудового розслідування, пред`явивши підозру, а згодом і обвинувачення у протиправних діях саме ОСОБА_2 , визначив, що такі дії, які підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України, походили саме від ОСОБА_2 .

Відтак, суд вважає недоцільним розмежування завданих моральних збитків ОСОБА_1 кожним із поліцейських, враховуючи, що вказана ситуація спричинила ОСОБА_1 моральну шкоду, а також, що саме в діях ОСОБА_2 встановлено протиправність дій, які відповідають складу кримінального правопорушення за ч.1 ст. 365 КК України.

Крім того, відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Таким чином, при визначені розміру завданих моральних збитків внаслідок дій органів досудового розслідування, такий розмір може визначатись як у мінімальних розмірах заробітної плати, так і в неоподатковуваних мінімумах доходів громадян.

У висновку експерта №7365 останній визначив, що моральна шкода повинна визначатись саме у мінімальних заробітних платах.

Крім того, моральна шкода експертом визначена в розмірі 18 мінімальних заробітних плат, що станом на день складання висновку орієнтовно становить 108 000 грн.

А тому під час вирішення цього питання суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

Тобто цей розмір моральної шкоди, спричиненої ОСОБА_1 , у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.

Однак, оскільки суд не може виходити самостійно за межі позовних вимог, відтак є доцільним задовольнити позовні вимоги повністю, саме у розмірі, заявленому позивачем, 108 000 грн.

До аналогічних висновків дійшов Верховний суд в постанові №752/17832/14-ц від 15.12.2020.

При цьому, суд враховує, що ані відповідач, ані третя особа не надали доказів на підтвердження того, що розмір моральної шкоди повинен визначатись на день події, а тому вказані доводи не бере до уваги.

Щодо посилання третьої особи на те, що експертом визначено розмір моральної шкоди «орієнтовний», суд зазначає, що положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

На підставі викладеного, заперечення третьої особи в цій частині не узгоджуються зі змістом наведених вище положень ч. 3 ст. 23 ЦК України, відповідно до яких саме судом визначається розмір грошового відшкодування моральної шкоди залежно від визначених законом критеріїв.

Вказане узгоджується з позицією ВС, викладеній в постанові від 07.04.2020 у справі № 572/3209/17.

Крім цього, при визначенні суми моральної шкоди, яка підлягає стягненню, суд також враховує, що з дня події минуло понад 7 років, позивачем доводилась вина ОСОБА_2 у трьох видах провадженнях (адміністративне, кримінальне, цивільне), враховуючи, що позивач не є обізнаним в галузі права виникала постійна необхідність в юридичному супроводі, а тому заявлена сума є співмірною до завданої моральної шкоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, співмірними із заподіяною йому моральною шкодою, і знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а тому підлягають задоволенню.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем при розгляді Ленінським районним судом м. Харкова кримінальної справи № 642/7743/21, провадження №1-кп/642/92/23 за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 365 КК України, у розмірі 21700,00 грн.; та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 32000,00грн. у зв`язку із розглядом даного позову.

Відповідно до частини 1, 2 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Частинами 1, 2 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Відповідно до положень ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Верховний суд в постанові №275/150/22 від 13.03.2025 зробив висновок, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт.

Матеріали справи свідчать, що 02.03.2020 між ОСОБА_1 та адвокатом Манько О.М. укладено Договір про надання професійної правничої допомоги в рамках кримінального провадження, а також щодо формування цивільного позову у ньому.

Згідно наданих суду актів приймання-передачі підтверджується надання адвокатом Манько О.М. такої правової допомоги ОСОБА_10 .

Крім того, 24.09.2024 між ОСОБА_1 та адвокатським бюро «Кубай» в особі керуючого Кубай Ю.М. укладено Договір №24/09-24 про надання правничих послуг в рамках кримінального, цивільного, адміністративного судочинства, зокрема, щодо підготовки позовної заяви до суду та підтримання позовних вимог в судах в якості представника, а також додатком №1 до вказаного договору №24/09-24 узгоджена вартість послуг адвоката.

Також суду надано акт приймання-здачі наданих послуг за Договором №24/09-24, що підтверджує надані адвокатом Кубай Ю.М. юридичні послуги відповідно до укладеного договору.

Посилання відповідачів та третьої особи в частині надання юридичних послуг адвокатом Манько О.М., а згодом аналогічних послуг адвокатом Кубай Ю.М. не знайшли свого підтвердження, враховуючи, що адвокатом Манько О.М. надавалися правові послуги ОСОБА_1 у відповідності до укладеного ним договору як адвокатом - самозайнятою особою, на стадії досудового розслідування, а також подачі позову в рамках саме кримінального провадження, який є відмінним від позову, поданого в цивільному провадженні.

Таким чином, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про стягнення витрат на правову допомогу, понесені як при розгляді кримінального провадження, а також при розгляді даного цивільного позову в суді є обгрунтованими, співмірними, а також підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, такі витрати підлягають стягнення з відповідачів на користь держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 16, 23, 1166, 1167, 1173, 1174, 1176, 1177 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 4, 13, 77-78, 81, 89, 141, 259, 263-265, 273, 279, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Кубай Юрій Миколайович, до Головного Управління у Харківській обл. Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням задовольнити.

Стягнути з державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, в розмірі 108 000 (сто вісім тисяч) грн.

Стягнути з державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу в розмірі 21 700 (двадцять одна тисяча сімсот) грн., понесені ним при розгляді кримінальної справи №642/7743/21 (провадження №1-кп/642/92/23) за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч.1 ст. 365 КК України.

Стягнути з державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу в розмірі 32 000 (тридцять дві тисячі) грн., у зв`язку із розглядом цивільної справи.

Стягнути в рівних частках із Головного Управління у Харківській обл. Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції, за рахунок бюджетних асигнувань, на користь держави судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06.08.2025.

Відомості про сторін:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідач - Головне Управління у Харківській обл. Державної казначейської служби України, , адреса місцезнаходження: м. Харків, вул. Євгенія Єніна, 18;

Відповідач - Департамент патрульної поліції, , адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Федора Ернста, 3;

Третя особа - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Головуючий: