ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Обідіної О.І.,

суддів: Одринської Т.В., Пікуля В.П.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 26 вересня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, в якому просив:

визнати незаконним переміщення та утримання на території Великобританії відповідачем неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

зобов`язати відповідача повернути неповнолітню дитину ОСОБА_4 за попереднім місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;

у випадку невиконання протягом 30 (тридцяти) календарних днів судового рішення у добровільному порядку зобов`язати ОСОБА_2 передати неповнолітню дитину ОСОБА_4 батькові ОСОБА_1 для забезпечення повернення дитини на територію України;

допустити негайне виконання рішення суду у частині повернення дитини до України;

стягнути судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що до 24.02.2024 сторони, та їх спільна донька ОСОБА_5 проживали разом у м. Києві. Після початку широкомасштабної війни родина виїхала до Польщі, а в подальшому дружина з донькою вилетіли до Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії.

З початку жовтня 2022 року дружина з незрозумілих причин припинила відповідати на телефонні дзвінки. Після його приїзду в жовтні до Великобританії з метою розшуку своєї сім`ї, з`ясувалося, що в м. Холіхед вони не проживають і переїхали у невідомому напрямку до Англії.

Вважає, шо його дружина знаходиться під злочинним впливом сторонніх осіб (іноземців), метою яких стало викрадення його малолітньої доньки та які вже 8 місяців протиправно переміщують та утримують його дочку на території Великобританії, прикриваючись його дружиною ОСОБА_6 та використовуючи їх спільну з дружиною письмову згоду від 24.03.2022 року на оформлення візи до Великобританії. Крім того, дружина повідомила, що вже знайшла собі іншого чоловіка і звернулася до суду з позовом про розлучення. Позивач вказує, що даний позов використовується як частина схеми викрадення дитини.

Враховуючи викладене, вважає, що єдиним правовим способом захисту його прав як батька, а також прав його шестирічної доньки ОСОБА_7 , є звернення з позовом до суду про визнання незаконним переміщення та утримання його доньки на території Великобританії та негайного повернення її за попереднім місцем проживання в Україні.

Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 26 вересня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд дійшов висновку, що переїзд дитини відбувся зі згоди батька та саме за позовом батька суд Великобританії ухвалив рішення щодо проживання дитини з матір`ю на території Великобританії. Окрім того, наявність бойових дій на території України не відповідає найкращим інтересам дитини.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Зазначає, що суд не взяв до уваги письмові докази, що доводять факт викрадення та утримання на території Великобританії його доньки.

Вважає, що його дружина під впливом групи осіб іноземців змінила місце проживання доньки, фактично здійснивши її викрадення, а тому єдиним безпечним місцем проживання останньої є Україна, громадянкою якої вона є.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.12.2011, який було розірвано рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 16.12.2022.

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

28 лютого 2022 року ОСОБА_5 перетнула україно-польський кордон в пункті пропуску Устилуг в супроводі обох батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Перебуваючи в Польщі, 21.03.2022 батько ОСОБА_1 надав згоду на виїзд дитини ОСОБА_3 з Польщі до Сполученого королівства Великої Британії та Північної Ірландії з березня 2022 року на період три роки під наглядом ОСОБА_2 . При цьому, дозволив отримати всі проїзні документи, приймати всі рішення щодо життя та здоров`я його дитини під час поїздки, включаючи питання щодо можливого лікування та вибору засобу та способу транспортування, маршруту і місця перебування. Вказаний дозвіл посвідчений нотаріусом Корнелія Рудник.

24.03.2022 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , надали згоду для дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на оформлення візи та поїздки до Великобританії з України (через Польщу). Дата перетину україно-польського кордону 28.02.2022 року.

09.02.2024 ОСОБА_1 подав до нотаріуса (Notary public England and Wales) заяву, якою заперечив дію згоди на виїзд дитини з Польщі, написаної ним 21.03.2022 року, в частині терміну перебування за кордоном, а саме на території Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії його малолітньої доньки ОСОБА_9 . Вказав граничний термін перебування до 23.02.2023.

Враховуючи неможливість спілкування з дочкою та вважаючи, що дружина з іншими іноземними особами протиправно змінили місце проживання дитини, яке йому невідомо, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відібрання та повернення дитини за місцем її проживання.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд дійшов висновку про недоведеність належними доказами викрадення дитини чи неналежного піклування матері про дитину. Враховуючи наявність бойових дій на території України внаслідок збройної агресії рф проти України суд не вбачає нагальною потреби для повернення дитини на територію України. При цьому суд врахував наявність рішення іноземного суду, яким визначено місце проживання дитини разом з матір`ю.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б доводили факт викрадення дитини чи перебування дружини під злочинним впливом інших іноземних осіб.

Спростовуючи доводи позивача, відповідач ОСОБА_2 , не заперечуючи факт проживання на території Великої Британії разом з донькою ОСОБА_7 , вказувала, що останні роки спільного проживання ще в Україні до початку війни, сімейне життя погіршилося, в зв`язку з чим, вже перебуваючи за межами України вона подала позов про розірвання шлюбу.

На даний час дитина адаптувалася до життя в іншій країні, ходить до школи, відвідує гуртки, в неї існують стійкі соціальні зв`язки з оточуючими, в тому числі і з дітьми країни, в якій вона проживає.

Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 16 грудня 2022 року, залишеним без змін Полтавським апеляційним судом, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В подальшому, в січні 2023 року, ОСОБА_1 звернувся до Сімейного суду Вулвергемптона стосовно визначення місця проживання дитини ОСОБА_10 .

Остаточним рішенням від 10 травня 2024 року Сімейним судом Вулвергемптона (судова справа CJ23P00003), суд постановив, що дитина має проживати з матір`ю. Мати забезпечить виділення часу лише для непрямого спілкування дитини та батька(якщо батьки не погодили інше) шляхом обміну відеоповідомленнями не більше ніж раз на місяць, починаючи від сьогодні. Мати мусить передати те, що батько надсилає дитині (якщо вона вважає це допустимим) та вона має сприяти відправленню відео повідомлення дитини у відповідь на повідомлення від батька. Батькові заборонено самому або доручивши іншій людині забирати дитину з-під опіки матері або іншої особи або зі школи, де вчиться дитина. Це рішення діє до повноліття дитини.

Вказане рішення містить попередження, а саме: доки діє рішення про визначення місця проживання дитини, та це рішення визначає місце проживання або встановлює процедуру проживання з однією зі сторін або обома наступним чином:

з ким відповідно дитини буде жити,

коли дитинна має жити з будь-якою стороною, жодна особа не має права змінювати прізвище дитини або вивозити дитину з території Сполученого Королівства без письмової згоди кожної особи, що має батьківську відповідальність за дитину або відповідного рішення суду.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Надаючи оцінку обставинам справи та вищевказаним нормам права, колегія суддів зауважує наступне.

Матеріалами справи доводиться та не заперечується сторонами, виїзд родини ОСОБА_11 (батька, матері та доньки ОСОБА_7 ) на початку військової агресії рф в лютому 2022 року за кордон, спочатку до Польщі, а в подальшому, зі згоди батька ОСОБА_1 , до Великої Британії виїзд матері з донькою.

Після розірвання шлюбу між сторонами Гребінківським районним судом в грудні 2022 року, в січні 2023 року, саме за зверненням ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, Сімейним судом Вулвергемптона було ухвалено рішення про проживання дитини разом з матір`ю на території Сполученого Королівства.

Таким чином виїзд дитини відбувся зі згоди батька, на даний час існує рішення суду яким визначено проживання дитини разом із матір`ю на території іншої країни, визначено порядок можливого спілкування доньки з батьком, а отже підстав для повернення дитини до України немає. При цьому жодних обставин, які б свідчили, що проживання в іншій країні створює небезпеку для проживання дитини матеріали справи не містять.

Натомість в ухвалі судді Арбатнот Вищого суду правосуддя від 18 червня 2024 року під час розгляду заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на апеляційне оскарження наказу судді Артура від 10 травня 2024 року, суддя вказав, що заявник доклав цілеспрямованих зусиль, щоб з`ясувати де проживають дитина та мати. Існує реальний ризик того, що заявник спробує викрасти дитину. Суддя також виявив високу ймовірність емоційної шкоди, якщо матиме місце щось інше ніж щомісячні відеоповідомлення, якими обмінюються дитина та її батько.

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані положеннями Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (далі - Гаазької конвенції 1980 року), до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей».

Гаазька конвенція 1980 року захищає дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування на території іншої держави та спрямована на забезпечення невідкладного повернення дітей до держави їхнього постійного проживання.

Відповідно до частини першої статті 3 Гаазької конвенції 1980 року переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо:

a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання;

b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом частини другої статті 3 Гаазької конвенції 1980 року права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Отже, виходячи зі змісту Гаазької конвенції 1980 року, для прийняття рішення про повернення дитини потрібно встановити:

по-перше, що дитина постійно мешкала в договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 цієї Конвенції);

по-друге, що переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції);

по-третє, що заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).

Згідно з частиною першою статті 12 Гаазької конвенції 1980 року визначено, що якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

У частині другій статті 12, частинах першій, другій статті 13 та статтею 20 Гаазької конвенції 1980 року визначений вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.

За змістом частини другої статті 12 Гаазької конвенції 1980 року судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

На доведення того, що дитина прижилася у своєму новому середовищі, можуть наводитися такі факти: дитина відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, різноманітні гуртки; за дитиною здійснюється медичний догляд; у дитини є свої друзі, захоплення; дитина має сталі сімейні зв`язки; відбулася зміна мови спілкування та інші факти, які підтверджують, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_5 законно перебуває на території Великої Британії, місце проживання її разом з матір`ю визначено судовим рішення вказаної країни, жодних доказів щодо незаконного переміщення чи викрадення дитини матеріали справи не містять, а є лише припущенням батька, а тому її проживання на території іншої держави не порушує норм Гаазької конвенції.

На даний час саме проживання ОСОБА_5 разом з матір`ю в іншій країні відповідає кращим інтересам дитини, є безпечним та сприяє нормальному розвитку дитини, на відміну від проживання останньої в м. Києві, який регулярно піддається обстрілам, має руйнування та містить загрозу для безпеки і життя.

Доводи апеляційної скарги не спростовують таких висновків та не містять посилань на обставин, які б свідчили про їх помилковість.

Фактично зміст апеляційної скарги дублює текст позовної заяви та містить хронологію подій «незаконного переміщення шляхом викрадення його доньки», яке не обґрунтовано жодним чином.

Апеляційна скарга не сумістить нових доказів чи вказівки на обставини, які б спростували висновки суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

За вказаних обставин колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 367, ч. 1 п. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 26 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 серпня 2025 року.

Судді: О.І. Обідіна Т.В. Одринська В.П. Пікуль