П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2025 року м. Київ

Справа №641/4355/23

Апеляційне провадження №22-ц/824/6231/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Невідомої Т.О., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Цюрпіти Д.О., Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Оболонського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Тихої О.О. 04 грудня 2024 року у м. Києві, повний текст рішення складений 10 грудня 2024 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення надмірно сплачених коштів,

В С Т А Н О В И В

У червні 2023 року представник позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у сумі 382797,10 грн, а також витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 05 листопада 2019 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого позивачем емітовано та видано відповідачу кредитну картку, відкрито картковий рахунок та встановлено кредитний ліміт на платіжну картку.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua складає між ним та банком договір. Кредитор свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачу кредит у сумі, визначеній у договорі. Однак ОСОБА_1 у порушення умов договору свої зобов`язання належним чином не виконував, в результаті чого станом на 04 квітня 2023 року у останнього утворилась заборгованість за кредитним договором у сумі 382797,10 грн, яка складається з: 318722,82 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 64074,28 грн - заборгованість за простроченими відсотками.

В лютому 2024 року відповідачем ОСОБА_1 , було подано зустрічну позовну заяву до АТ КБ «ПриватБанк», в якій він просив стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на його користь грошові кошти, сплачені ОСОБА_1 за договором № б/н від 05 листопада 2019 року у сумі 26472,99 грн у якості відсотків та комісій.

В обґрунтування вказаного позову зазначав, що оскільки між ним та банком не було узгоджено істотні умови кредитного договору, в тому числі і розмір відсотків, що нараховує банк та їх договірне списання за рахунок тіла кредиту, тому вказана сума відсотків, яка була переплачена відповідачем повинна бути повернута АТ КБ «ПриватБанк» як така, що є безпідставно набутою.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року первісний позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 05 листопада 2019 року у розмірі 318722, 82 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 4780, 76 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення надмірно сплачених грошових коштів задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 26472, 99 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь держави, в особі Державної судової адміністрації України, судовий збір у розмірі 1211, 20 грн.

Задовольняючи частково первісний позов, суд першої інстанції вказав, що відповідачем не заперечувався факт укладення кредитного договору та отримання грошових коштів, кошти повернуті добровільно не були, а тому позивач вправі був вимагати своїх прав через суд. Щодо нарахування відсотків суд зазначив, що в матеріалах справи відсутні належні докази узгодження між сторонами розміру та порядку нарахування відсотків та комісії до 14 серпня 2020 року. Разом з тим , ОСОБА_1 до вказаної дати вже була здійснена оплата відсотків за користування кредитом у розмірі 140597, 27 грн, що перевищує суму відсотків за договором, а тому в цій частині позов не підлягав задоволенню.

Щодо зустрічного позову вказав, що за період з 28 лютого 2018 року по 13 серпня 2020 року позивачем було нараховано та списано з рахунку останнього відсотки за користування кредитом у розмірі 140597, 27 грн, щомісячну комісію - 10400,00 грн, овердрафт - 36,60 грн, плата за несвоєчасне погашення кредитного ліміту - 7497,46 грн на загальну суму 158531,33 грн. Вказана сума була списана банківською установою безпідставно, а тому зустрічний позов підлягав задоволенню.

Сторони у справі не погодились з вказаним рішенням суду.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» вважає незаконним рішення в частині задоволення зустрічних позовних вимог та відмови в задоволенні вимог щодо стягнення відсотків за кредитом, представником подана апеляційна скарга.

Сторона позивача вказує, що 15 лютого 2018 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, згідно з умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. У вказаній анкеті-заяві було зазначено вказаний кредитний ліміт - 200000 грн. Крім того, 05 листопада 2019 року ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил про надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», у якій зазначено, що відповідач згоден з тим, що анкета-заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг складають договір про надання банківських послуг. А також те, що він ознайомився з Умовами і Правилами надання банківських послуг, довідкою про систему гарантування вкладів фізичних осіб. Своїми діями ОСОБА_1 фактично акцептував пропозицію банку з кредитування рахунку в обсязі та в межах кредитного ліміту, що свідчить про прийняття та схвалення власними діями факту кредитування рахунку в обсязі, що визначив сам позивач, вчиняючи саме таку кількість транзакцій і в такому обсязі.

Звертає увагу, що ОСОБА_1 завжди був наділений правом у разі незгоди з відсотковою ставкою відмовитись від послуг кредитування рахунку шляхом повернення запозичених коштів і в подальшому утриматись від використання кредитного ліміту, проте ним цього зроблено не було, суми нарахованих відсотків та відсоткова ставка вочевидь були йому відомі, оскільки зазначені у виписці, яка була доступна позичальнику.

Вказує, що підписання заяви про приєднання в редакції, що містить умови кредитування рахунку, відсоткову ставку, розмір кредитного ліміту та всі інші істотні умови кредитування рахунку є правочином, в результаті якого сторони фактично застосували такі умови кредитування до вже існуючих кредитних правовідносин в силу ст. 631 ЦК України.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічних позовних вимог та відмови у задоволенні вимог щодо стягнення відсотків за кредитом та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_1 оскаржує рішення суду в частині задоволених вимог первісного позову, його представником подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи у зв`язку з неповним їх з`ясуванням, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що надана позивачем анкета-заява включає лише анкетні дані відповідача, його контактну інформацію, відомості про майновий стан та трудову діяльність, однак не містить жодної інформації про встановлений кредитний ліміт, про розмір відсотків за користування кредитом, які б були погоджені сторонами. У подальшому позивач в односторонньому порядку, без згоди позивача змінив умови надання послуг та безпідставно за строк дії договору нарахував відсотки за користування кредитним лімітом, щомісячні комісії та комісії за видатковими операціями, чим протиправно сформував відповідачу заборгованість. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що 14 серпня 2020 року відповідач ОСОБА_1 підписав Заяву про приєднання до Умов та правил надання послуг, оскільки докази вчинення цих дій саме ОСОБА_1 відсутні і суд протокольною ухвалою відмовив витребувати до огляду оригінал заяви про приєднання до умов та правил надання послуг від 14 серпня 2020 року з тих підстав, що цей документ є електронним та начебто підписаний відповідачем відповідно до Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог первісного позову та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким первісний позов залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача - Абібулаєва Т.Г. підтримала подану ними апеляційну скарги та просила про її задоволення. Доводи апеляційної скарги відповідача вважає безпідставними, а тому просила апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Представник відповідача - адвокат Горщар С.В. підтримав подану ними апеляційну скарги та просив про її задоволення. Доводи апеляційної скарги позивача вважає безпідставними, а тому просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що 15 лютого 2018 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», назву якого змінено на АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, згідно з умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. У вказаній Анкеті-заяві зазначений бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою «Універсальна» - 200000,00 грн. Вказана заява підписана особисто ОСОБА_1 /т.1 а.с.235, т.2 а.с.28/

05 листопада 2019 року ОСОБА_1 також підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», у якій зазначено, що відповідач згоден з тим, що анкета-заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг складають Договір про надання банківських послуг. А також те, що він ознайомився з Умовами і правилами надання банківських послуг, Довідкою про систему гарантування вкладів фізичних осіб, які розміщено на офіційному сайті банку privatnank.ua, пам'яткою клієнта, тарифами. /т.1 а.с.39, т.2 а.с.9,10/

07 лютого 2020 року ОСОБА_1 подана заявка на актуалізацію даних за преміальною картою. /т.1 а.с.40, т.2 а.с.29/

14 серпня 2020 року також підписано Анкету-заяву, в якій визначені істотні умови договору «Кредитні картки», в тому числі визначена процентна ставка за використання кредитних коштів відповідно до виду картки. /т.1 а.с.227-234/

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 згідно з кредитним договором б/н отримав картки:

№ НОМЕР_1 , дата відкриття 15 лютого 2018 року, термін дії до 02/21 (карта Master Card World Black Edition);

№ НОМЕР_2 , дата відкриття 07 лютого 2020 року, термін дії до 02/23 (карта Visa Signature);

№ НОМЕР_3 , дата відкриття 14 серпня 2020 року, термін дії до 08/23 (карта Visa Signature);

№ НОМЕР_4 , дата відкриття 14 серпня 2020 року, термін дії до 08/23 (карта Master Card World Black Edition). /т.1 а.с.38/

Згідно з довідкою про зміни умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , старт карткового рахунку, до якого було емітовано банківську картку № НОМЕР_1 , відбувся 15 лютого 2018 року, при цьому, кредитний ліміт за кредитною карткою змінювався, складав станом на 06 лютого 2020 року - 200000 грн; 07 лютого 2020 року - 300000 грн, з 04 жовтня 2022 року кредитний ліміт становить 0,00 грн. /т.1 а.с.37/

Матеріали справи містять виписку за договором № б/н за період з 15 лютого 2018 року по 06 квітня 2023 року за всіма видами карток, з якої вбачається, що ОСОБА_1 користувався наданими банком послугами, використовував кредитні кошті, здійснював погашення заборгованості, також вбачається списання банком суми відсотків за використання кредиту та зарахування заборгованості за відсотками до загальної суми боргу. За підсумковими даними на кінець період витрачено коштів за отриманими картками на загальну суму 4086846,05 грн, а внесено на картковий рахунок, у тому числі на погашення заборгованості - 3704048,95 грн, різниця між видатковими та прибутковими операціями дорівнює 382797,10 грн. /т.1 а.с.14-36/

Крім цього на підтвердження факту укладення кредитного договору банк надав: паспорт споживчого кредиту від 10 грудня 2019 року, Витяг із Тарифів обслуговування преміальних кредитних карток Platinum, World Black Edition, World Elite, Infinite, VISA Signature; Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджений Протоколом № 35 засідання Правління від 20 серпня 2019 року; розрахунок заборгованості за договором №б/н від 05 листопада 2019 року станом на 04 квітня 2023 року; довідку АТ КБ «ПриватБанк» про отримані кредитні картки; паспорт споживчого кредиту; паспорт споживчого кредиту від 07 лютого 2020 року та заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 14 серпня 2020 року, підписану відповідачем. /т.1 а.с.7-13, 41-64,205-208/

ОСОБА_1 заперечуючи проти вимог позивача, навів власний контррозрахунок в якому вказано на те, що порівняльний аналіз надходжень власних коштів позивача на банківський рахунок і витрат, без урахування процентів та комісій вказує на те, що має місце переплата в розмірі 26472,99 грн. /т.1 а.с.165-186/

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом ст. 1054 ЦК України істотними умовами кредитного договору є розмір кредиту, порядок його повернення, розмір та порядок сплати процентів за користування кредитом.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч.1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час оформлення кредитного договору), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (у редакції, чинній на час вирішення справи).

Так, відповідно до п.п.62,63 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із клієнтських рахунків обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

Виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі №274/7221/19 зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з цим Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Таким чином, виписка за рахунком може бути належним доказом заборгованості позичальника за сумою кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 20 жовтня 2020 року у справі №456/3643/17, від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц, від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц.

У постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17 вказано на те, що позивач, який просив стягнути борг, проценти за користування кредитом та штрафи, однак належних, допустимих та достатніх доказів досягнення згоди з відповідачем у належній формі з цих питань не наддав. Разом з цим, саме позивач має довести досягнення згоди між сторонами з цих питань, а перекладення цього обов`язку на відповідача нівелює застосування принципу змагальності (правова позиція).

В силу ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов'язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») Європейський Суд наголошує, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

З наведених обставин справи вбачається, що позивач за первісним позовом в якості підстави для стягнення заборгованості вказував на укладених між сторонами договору про надання банківських послуг, в тому числі і послуг кредитування, у формі договору приєднання, та посилався на Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Відповідач в ході розгляду справи судом першої інстанції не заперечував факт укладення ним з АТ КБ «ПриватБанк» договору банківського обслуговування та отримання за цим договором кредитних коштів, проте заперечував обставини узгодження порядку нарахування процентів за користування кредитними коштами та комісіями, вказуючи на відсутність таких умов в анкеті-заяві.

Суд першої інстанції вірно вказав на те, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в цьому випадку - АТ КБ «ПриватБанк»). І оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Позивачем надані Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, затверджені Протоколом № 35 засідання Правління від 20 серпня 2019 року.

Матеріали справи містять декілька заяв відповідача щодо приєднання до умов і правил Банку. Зокрема заява від 15 лютого 2018 року, а тому надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, затверджені Протоколом № 35 засідання Правління від 20 серпня 2019 року вже після підписання ОСОБА_1 вказаної заяви.

Наступна заява була від 05 листопада 2019 року, в якій вказано, що ОСОБА_1 ознайомився з Умовами і правилами надання банківських послуг, Довідкою про систему гарантування вкладів фізичних осіб, які розміщено на офіційному сайті банку privatnank.ua, пам`яткою клієнта, тарифами.

Проте з огляду на мінливий характер цих Умов і Правил, їх не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної з сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

З урахуванням наведеного, відсутні підстави вважати, що сторони на момент підписання Анкет-заяв про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

При цьому, суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає ознайомлення та погодження відповідачем умов укладеного договору, з огляду на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20.

14 серпня 2020 року також підписано Анкету-заяву, в якій визначені істотні умови договору «Кредитні картки», в тому числі визначена процентна ставка за використання кредитних коштів відповідно до виду картки.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість нарахування відсотків за користування кредитом, а також стягнення комісій до 14 серпня 2020 року, а відповідні доводи апеляційної скарги позивача вважає безпідставними.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається на відсутність оригіналу заяви про приєднання, оцінюючи вказані доводи апеляційний суду звертає увагу, що перші дві заяви були підписані особисто відповідачем, а остання заява була складена в електронній формі.

Виписка по картковим рахункам відкритим на ім`я відповідача, долучена позивачем до позовної заяви, є належним доказом щодо здійснення банківських операцій відповідачем, тобто виконання ними договірних зобов`язань з договору банківського обслуговування, а також наявності заборгованості відповідача за тілом кредиту в розмірі, яка досліджена судом у сукупності з іншими доказами.

Виконання договору також підтверджує обставини досягнення згоди між учасниками таких правовідносин, а відповідач вказує на виконання ним зобов`язань щодо повернення кредитних коштів, а тому посилання відповідача на відсутність дослідження судом першої інстанції оригіналів таких заяв слід визнати безпідставним.

Разом з тим, згідно з наданою випискою, за період з 28 лютого 2018 року по 13 серпня 2020 року, тобто до фактичного узгодження з ОСОБА_1 умов кредитування в частині нарахування відсотків за користування кредитом, банком було нараховано та списано з рахунку відповідача: відсотки за користування кредитом - 140597,27 грн; щомісячна комісія - 10400,00 грн; овердрафт - 36,60 грн; плата за несвоєчасне погашення кредитного ліміту - 7497,46 грн, на загальну суму 158531,33 грн, яка згодом була погашена останнім.

З урахуванням вищенаведених норм законодавства та вже усталеної судової практики, за відсутності належних доказів узгодження між сторонами розміру та порядку нарахування відсотків та комісії до 14 серпня 2020 року, відсутні і правові підстави для стягнення суми заборгованості за нарахованими відсотками. Судом першої інстанції враховано, що до 14 серпня 2020 року ОСОБА_1 була здійснена оплата відсотків за користування кредитом у сумі 140597,27 грн. У позовних вимогах позивач просив про стягнення відсотків у розмірі 64074,28 грн. А отже враховуючи наявність переплати, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Розмір заборгованості відповідача перед позивачем визначений судом першої інстанції за вирахуванням суми відсотків, що не підлягають до стягнення і сторони у справі в доводах своїх апеляційних скарг не спростовують визначений судом першої інстанції розмір заборгованості відповідача перед позивачем.

Відповідачем у вимогах зустрічного висунута вимога про повернення як безпідставно отриманих суми грошових коштів в розмірі 26472,99 грн. Враховуючи, що судом встановлені обставини здійснення відповідачем оплати за умовами кредитування у більшому розмірі ніж мала бути здійснена за визначеними ними умовами договору, а також враховуючи визначені відповідачем межі його вимог, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог зустрічного позову.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що ні доводи апеляційної скарги позивача, ні доводи апеляційної скарги відповідача, не знайшли свого підтвердження. Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог первісного позову та наявність підстав для часткового задоволення заявлених вимог зустрічного позову. Вказане, у свою чергу, дає підстави апеляційному суду для залишення обох апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення обох апеляційних скарг та скасування рішення суду першої інстанції, відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд не переглядає питання розподілу судових витрат і понесені сторонами у справі судові витрати пов`язані з апеляційним переглядом справи компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: Т.О. Невідома

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 30 липня 2025 року.