РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.08.2025 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючої судді Шестакової Я.В.,

за участі секретаря Сивкович О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсон в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно набутих коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів у сумі 94197,11 грн., судового збору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконанні Суворовського ВДВС м. Херсона знаходиться виконавчий напис, вчинений 12.08.2015 року ПНДМНО Бондар І.М. за реєстровим № 4217, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у сумі 80099,03 грн. В межах даного виконавчого провадження із ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приват Банк» стягнуто 78701,56 грн. про свідчить лист № 67666, виданого 20.10.2021 року Суворовським ВДВС у м. Херсоні. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 24.02.2021 року у справі № 766/21552/19 зазначений виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. На виконанні Суворовського ВДВС м. Херсона знаходилось заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 12.08.2013 року у справі № 202/28162/13ц про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у сумі 79922,15 грн. В межах даного виконавчого провадження із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто 15495,55 грн., про свідчить лист № 67666, виданого 20.10.2021 року Суворовським ВДВС у м. Херсоні. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.12.2019 року у справі № 202/28162/13ц заочне рішення від 12.08.2013 року скасовано та справу призначено до розгляду. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.04.2020 року провадження у справі № 202/28162/13ц закрито. Таким чином, оскільки відповідач без достатніх на те підстав набув майно позивача, ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом для захисту своїх прав та повернення стягнутих коштів.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 23.10.2021 року було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання представника позивача про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідачем 07.12.2021 року до Херсонського міського суду Херсонської області було надано письмові пояснення в яких заперечує щодо позовних вимог. Звертає увагу суду, що до спірних правовідносин не застосовуються положення частини 1 статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно позивачу. Як вбачається з матеріалів справи, грошові кошти отримала виконавча служба, а не АТ КБ «ПриватБанк». Доказів про перерахування коштів від виконавчої служби до АТ КБ «ПриватБанк» не надано, надана лише довідка яка по суті не може бути доказом отримання банком коштів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Як встановлено судом, 30.09.2016 державним виконавцем Суворовського районного відділу державної виконавчої служби м.Херсон Головного територіального управління юстиції у Херсонській області відкрито виконавче провадження №52378719 на підставі виконавчого напису №4217 виданого 12.08.2015 року ПНДМНО Бондар І.М. про звернення стягнення з ОСОБА_1 , який є боржником за кредитним договором №DNH4KS70620665 від 13.11.2005 укладеним з ПАТ КБ «ПриватБанк», загальна заборгованість боржника становить 81799,03 грн.

20.10.2021 постановою Суворовського районного відділу державної виконавчої служби м.Херсон Головного територіального управління юстиції у Херсонській області закінчено виконавче провадження у зв`язку з тим, що рішення згідно з виконавчим документом фактично виконано в повному обсязі та стягнуто 78701,56 грн.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 24.02.2021 року позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», за участі третіх осіб: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Суворовський районний відділ державної виконавчої служби у м. Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 4217 від 12.08.2015, що вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором DNH4KS70620665 від 13.11.2005 року у розмірі 81 755,03 грн.

Вище вказане рішення суду набрало законної сили 29.03.2021 року.

Вказаним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області встановлено, що згаданий виконавчий напис нотаріуса було вчинений із порушенням законодавства і визнаний таким що не підлягає виконанню.

Згідно листа Суворовського відділу державної виконавчої служби у м. Херсоні від 20.10.2021 року №67666 в рамках виконавчого провадження №52378719 було стягнуто з позивача та перераховано АТ КБ «ПриватБанк» - 78701,56 грн.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

З урахуванням вказаних вимог ст. 82 ЦПК України вказані вище обставини встановленню не підлягають.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі: скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання цього інституту є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Отже, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 02.03.2016 року у справі №6-2491цс15, положення статті 1212 ЦК України, відповідно до якого особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, застосовується також і до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2018 року у справі №910/9072/17 висловила позицію, що, згідно з п.3 ч.3ст.1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак, необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом (Касаційним господарським судом) в постановах від 02.08.2018 року у справі №910/15363/17 року, від 10.08.2018 року у справі №910/22442/16.

Верховний Суд у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20 (провадження № 61-88св21) зазначив, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі ст. 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала.

Оскільки рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 24.02.2021 року у справі №766/21552/19, яке набуло чинності 29.03.2021 року, виконавчий напис, який вчинено 12.08.2015 року за реєстровим №4217 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором DNH4KS70620665 від 13.11.2005 року у розмірі 81 755,03 грн. визнано таким, що не підлягає виконанню, то слід дійти висновку, що отримані ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі вказаного виконавчого напису кошти в сумі 78701,56 грн підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані, відпала, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Що стосується вимог про стягнення з відповідача на користь позивача коштів у сумі 17106,98 грн., які були стягнуті на підставі виконавчого провадження АСВП №5237850 відкрите на підставі виконавчого листа № 202/28162/13 виданий від 10.09.2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровськ про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у сумі 79922,15 грн.

Суд зазначає наступне, ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.12.2019 року у справі № 202/28162/13ц заочне рішення від 12.08.2013 року скасовано та справу призначено до розгляду.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.04.2020 року провадження у справі № 202/28162/13ц закрито.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.

У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішення такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Судовий захист повинен бути повним, відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19)).

У справі, яка розглядається, установлено, що позивач вважає протиправними дії державного виконавця Суворовського відділу Державної виконавчої служби у м.Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо стягнення коштів заборгованості у сумі 17106,98 грн., які були стягнуті на підставі виконавчого провадження АСВП №5237850 відкрите на підставі виконавчого листа № 202/28162/13 виданий від 10.09.2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровськ про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у сумі 79922,15 грн.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Вказані вимоги не є ефективним способом захисту, оскільки, навіть у разі задоволення, потребуватимуть додаткових заходів судового втручання, оскільки презумпція правомірності дій державного виконавця Суворовського відділу Державної виконавчої служби у м. Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси) у виконавчому провадженні № 5237850 не спростована рішенням суду, яке набрало законної сили, вимоги про встановлення його недійсності позивачем не заявлялись.

Виходячи з обставин цієї справи належним способом захисту прав позивача буде звернення до суду з вимогами про визнання виконавчого листа виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровськ по справі № 202/28162/13 від 10.09.2013 року таким, що не підлягає виконанню.

Отже, позивач у цій справі обрав неналежний спосіб захисту свого права і його вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача коштів у сумі 17106,98 грн., які були стягнуті на підставі виконавчого провадження АСВП №5237850 відкрите на підставі виконавчого листа № 202/28162/13 виданий від 10.09.2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровськ про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у сумі 79922,15 грн., сформульовані таким чином, що у суду відсутні можливості виконати вимоги частини другої статті 5 ЦПК України і обрати спосіб захисту цього права, який би не суперечив закону.

З огляду на викладене, вирішуючи спір, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Частиною першоюст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які в даному випадку складають (81 755,03 / 94197,11 *100)= 86,7 %.

Зокрема, згідно платіжній інструкції №0.0..1 від 21.10.2021 року позивачем сплачено 941,97 грн судового збору, з урахуванням задоволеної частини позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення в рахунок відшкодування судового збору 816,68 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 19, 76-81, 82, 89, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно набутих коштів задовольнити частково.

Стягнути Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти у сумі 78701 (сімдесят вісім тисяч сімсот одну) гривню 56 копійок.

Стягнути Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 сплачений позивачем судовий збір у розмірі 816 (вісімсот шістнадцять) гривень 68 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д , .

Повний текст рішення складено 04.08.2025 року.

Суддя Я.В. Шестакова