Справа № 522/534/25
Провадження № 2/522/3222/25
28 липня 2025 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Абухіна Р.Д.,
за участю секретаря судового засідання Кріцької Д.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,
В січні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 7 квітня 2015 року між нею та відповідачкою ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, має загальну площу 22,4 кв. м. та житлову площу 14,3 кв. м.
Зазначена квартира належала ОСОБА_2 на підставі договору дарування, укладеного з ОСОБА_3 , який в свою чергу набув дану квартиру на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 як спадкоємець четвертої черги за законом.
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 03.02.2015 р. було скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.07.2014 р. про встановлення факту проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_5 однією сім`єю та відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2017 р., залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 04.10.2018 р. та постановою Верховного Суду від 20.05.2020 р., крім іншого, визнано квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною та передано її у власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, тобто фактично відсужено у позивачки.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2021 р. у справі № 522/18205/19 частково задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивачки в рахунок відшкодування збитків грошові кошти в сумі 363 037,00 грн.

Зазначене рішення набрало законної сили 28.01.2022 р.

Зазначаючи що відповідачі рішення суду не виконують, посилаючись на положення ст. 625 ЦК України, позивачка просить ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь 163 495, 71 грн суми інфляційного збільшення боргу; 32 076, 56 грн сума трьох відсотків річних.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилась, про час та дату розгляду справи була сповіщена належним чином.

Від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , будучи належним чином сповіщеними про дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явились, відзиву на позов не надали, будь-яких заяв та клопотань суду не направляли.

Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачами відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст. ст. 280 , 281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07.04.2015 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, має загальну площу 22,4 кв. м. та житлову площу 14,3 кв. м., посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н. М.

В п. 2 договору купівлі-продажу від 07.04.2015 р. сторони погодили, що продаж вчинено за 247 831,00 грн.

Також у абзаці другому пункту 1 договору купівлі-продажу від 07.04.2015 р. зазначено, що квартира, яку придбала ОСОБА_1 , належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 09.02.2015 р., р/н 5-123, посвідченого Четвертою одеською державною нотаріальною конторою.

Підписанням цього договору відповідачка ОСОБА_2 засвідчила, що квартира, яка є предметом цього договору, на момент його укладання боргом за житлово-комунальні послуги не обтяжена, нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під забороною (арештом) не перебуває, як юридична адреса не використовується (п. 4 договору купівлі-продажу від 07.04.2015 р.).

Також з матеріалів справи вбачається, що в червні 2015 року заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та до ОСОБА_1 , третя особа: державний нотаріус Назарчук Н. М., в якій прокурор просив, крім іншого, визнати недійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу від 07.04.2015 р. та передати спірну квартиру АДРЕСА_1 у комунальну власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради як відумерлу спадщину.

В своєму позові прокурор посилався на те, що спірна квартира на підставі розпорядження органу приватизації від 14.03.2002 р. та свідоцтва про право власності на житло від того ж дня належала на праві власності ОСОБА_5

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.07.2014 р. у справі № 522/11740/14-ц задоволено заяву ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту в повному обсязі та визнано факт, що громадянин ОСОБА_3 проживав разом із ОСОБА_5 однією сім`єю з 2006 року, визнано громадянина ОСОБА_3 спадкоємцем четвертої черги за законом після померлого ОСОБА_5 .

На підставі цього рішення суду 12.11.2014 р. приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є. С. видав відповідачу ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_2 .

Однак, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 03.02.2015 р. у справі № 522/11740/14-ц було задоволено апеляційну скаргу заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.07.2014 р. та ухвалено у справі нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту відмовлено.

09.02.2015 р. відповідач ОСОБА_3 уклав із своєю дружиною, відповідачкою ОСОБА_2 , договір дарування, за яким подарував їй спірну квартиру.

В подальшому, 07.04.2015 р., ОСОБА_2 продала спірну квартиру позивачці ОСОБА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2017 р. у справі № 522/11473/15-ц задоволено позов заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради: скасувано свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.11.2014 р. на квартиру АДРЕСА_1 , видане приватним нотаріусом Писаренком Є. С.; визнано недійсним договір дарування від 09.02.2015 р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Назарчук Н. М; визнано недійсним договір купівлі-продажу від 07.04.2015 р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Назарчук Н. М; поновлено строк на звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою; визнано квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною; передано у власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру АДРЕСА_1 ; скасовано рішення державного нотаріуса Четвертої одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 20569592 від 07.04.2015 р., на підставі якого зареєстроване право власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 04.10.2018 р. у справі апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2017 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 20.05.2020 р. частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 : рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2017 р. та постанову апеляційного суду Одеської області від 04.10.2018 р. в частині задоволення позовних вимог заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.11.2014 р. змінено та викладено резолютивну частину в такій редакції: «визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.11.2014 р., видане ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , посвідчене приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренком Євгеном Сергійовичем, зареєстроване у реєстрі № 5805»; рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2017 р. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 04.10.2018 р. в частинах визнання недійсними договорів: дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 09.02.2015 р., купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , від 07.04.2015 р. та в частині скасування рішення державного нотаріуса Назарчук Н. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 07.04.2015 р. скасовано та ухвалено в цих частинах нове рішення про відмову у задоволенні позову; рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2017 р. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 04.10.2018 р. в частинах поновлення строку на звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою, визнання квартири АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною та передачі у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради квартири АДРЕСА_1 Верховний Суд залишено без змін.

На підставі вказаних судових рішень до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень внесені записи про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на вказану квартиру та про державну реєстрацію права власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на спірну квартиру.

З цих підстав суд приходить до висновку, що на сьогоднішній день є такі, що набрали законної сили судові рішення, якими у ОСОБА_1 відсужено квартиру АДРЕСА_1 , що порушує майнові права ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2021 р. у справі № 522/18205/19, яке набрало законної сили 28.01.2022 р., частково задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування збитків грошові кошти в сумі 363 037,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Позивачка ОСОБА_1 стверджує, що з моменту набрання законної сили цим заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2021 р. минуло майже три роки, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 рішення суду не виконують.

В свою чергу відповідачі даних доводів позивачки не спростували, доказів виконання рішення суду в матеріали справи не надали.

Відповідно до ч. 1, п. п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

У відповідності до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частина третя статті 509 ЦК України кореспондує пункту шостому статті 3 ЦК України, за яким загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 02.11.2020 р. по справі № 146/1094/21).

Пунктом дев`ятим частини другої статті 129 Конституції України проголошено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Зміст зазначеного принципу розкритий у ч. ч. 2, 4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до яких судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Обов`язковістю виконання на території України судових рішень забезпечується єдність системи судоустрою (п. 5 ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Наведеним нормам кореспондують і положення ЦПК України.

Так, пунктом сьомим частини третьої статті 2 ЦПК України до основних засад (принципів) цивільного судочинства віднесено обов`язковість судового рішення.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

На підставі частини другої статті 16 ЦПК України особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову.

Тлумачення наведених норм права у сукупності дозволяє дійти до висновку, що набрання законної сили рішенням суду є підставою для виникнення зобов`язання з його виконання у особи, проти якої таке рішення ухвалено, та надає особі, на користь якої ухвалено рішення, право та законне очікування на його своєчасне та належне виконання у повному обсязі.

Іншими словами, набрання законної сили судовим рішенням є однією з підстав для виникнення зобов`язання в розумінні норм цивільного права України.

Далі, статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно зі ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

В пункті 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 р. по справі № 686/21962/15-ц зроблено правовий висновок про те, що за змістом статей 524, 533 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплатити.

Зазначено, що ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 р. у справі № 758/1303/15-ц.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

На підставі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В пунктах 44, 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 р. по справі № 686/21962/15-ц міститься висновок щодо застосування норм права, відповідно до якого стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

З цих підстав Великою Палатою Верховного Суду сформульовано підхід, за яким положення ч. 2 ст. 625 ЦК України поширюються на випадки невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, які виникли на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

В силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Стосовно обставин даної справи, у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2021 р. по справі № 522/18205/19 виникло солідарне грошове зобов`язання щодо виплати ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 363 037,00 грн в рахунок відшкодування збитків відповідно до ст. 661 ЦК України.

Відповідачі свого зобов`язання по виконанню рішення суду не виконують, грошові кошти ОСОБА_1 не сплачують, збитки не відшкодовують.

Як зазначено в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.07.2023 р. по справі № 369/6092/20, вирішуючи питання про відшкодування збитків внаслідок евікції, суд повинен керуватися загальними принципами повного відшкодування збитків, справедливості, добросовісності та розумності.

Виходячи з наведеного ОСОБА_1 на підставі статті 625 ЦК України має право на стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суми інфляційного збільшення боргу за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2021 р. по справі № 522/18502/19 та трьох відсотків річних від зазначеної суми.

Згідно з наданим позивачкою розрахунком інфляційного збільшення боргу та трьох відсотків річних сума інфляційного збільшення боргу за період з 29.01.2022 р. по 08.01.2025 р. становить 163 495,71 грн; сума трьох відсотків річних за період з 29.01.2022 р. по 08.01.2025 р. складає 32 076,56 грн.

Судом перевірено зазначений розрахунок та не виявлено математичних чи методологічних помилок при його складенні.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 , про стягнення зазначених грошових коштів з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що внаслідок невиконання відповідачами обов`язку по виконанню рішення суду, позивачка понесла додаткові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 955,72 гривень, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням на зазначену суму.

Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, щодо необхідності задоволення позовних вимог, вважає їх обґрунтованими і доведеними, а також такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 133. 141, ч. 2 ст. 223, 246, 258 259, 263 265, 268, 280 282 ЦПК України, ст. ст. 1, 3, 11, 15, 16, 509, 524, 533, 610 612, 625 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) грошові кошти в розмірі 195 572,27 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 977,5 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 977,5 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду складено 01.08.2025.

Суддя Р. Д. Абухін

28.07.25