Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/2040/25
Номер провадження2/711/1300/25
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
30 липня 2025 року м. Черкаси
Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:
головуючого судді Петренка О.В.,
за участю секретаря судових засідань Овезової Ю.В.,
представника позивача адвоката Мартинової Н.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та товариства з обмеженою відповідальністю «Фрейм Рентал» про стягнення боргу за договором позики,
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 07.04.2023 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики б/н (далі Договір позики), відповідно до умов якого позикодавець передає у власність позичальнику гроші у сумі 731 200 грн 00 коп, що еквівалентно 20 000 доларів США за офіційним курсом, встановленим Національним банком України на день підписання договору.
Згідно п. 2 Договору позики, позичальник зобов`язується повернути готівкою суму позики до 07 жовтня 2023 року включно. Пунктом 5 Договору позики сторони погодили, що за користування позикою позичальник сплачує проценти у розмірі 30% річних від неповернутої суми позики, за кожний день користування коштами з моменту отримання суми позики до моменту повного повернення позики. Сплата процентів відбувається щомісяця до 07 числа на картковий рахунок позичальника або за домовленістю сторін.
Також позивач у позові зазначає, що 07.04.2023 сторонами Договору позики був підписаний договір поруки б/н, за яким ТОВ «Фрейм Рентал» виступило поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_2 перед позивачем як позичальником за Договором позики.
Крім того в мотивувальній частині позову позивач зазначає, що відповідачем 07.04.2023 складено письмову розписку про отримання в борг грошових коштів в якості позики в сумі 731 200,00 грн.
Проте, починаючи з 07 квітня 2023 року, ОСОБА_2 не здійснював платежів на виконання зобов`язання з повернення позичених коштів, внаслідок чого, станом на 06.03.2025, розмір заборгованості за позикою складає 827 360,00 грн, що еквівалентно 20 000 доларів США - основний борг, та 475 335,32 грн 30 % річних від неповернутої суми позики, за кожний день користування коштами, з моменту отримання суми позики.
З огляду на викладене, позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ТОВ «Фрейм Рентал» 20 000,00 доларів США основного боргу, 475 335,32 грн 30 % річних від неповернутої суми позики, за кожний день користування коштами з моменту отримання суми позики, та судові витрати
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.03.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ТОВ «Фрейм Рентал» про стягнення боргу за договором позики; розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.05.2025 закрито підготовче провадження у справі № 711/2040/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ТОВ «Фрейм Рентал» про стягнення боргу за договором позики; розгляд справи по суті призначено 11 червня 2025 року о 15 год 00 хв.
Протокольною ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.06.2025 відкладено розгляд справи до 10 год 00 хв 21 липня 2025 року.
Представник позивача адвокат Мартинова Н.Ю. в судовому засіданні 21.07.2025 позовні вимоги підтримала повністю, просила суд задовольнити їх та стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ТОВ «Фрейм Рентал» 20 000,00 доларів США основного боргу, 475 335,32 грн 30 % річних від неповернутої суми позики, за кожний день користування коштами з моменту отримання суми позики, та судові витрати.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, причин не прибуття в судове засідання суду не повідомив, відзиву до суду не направив, про день, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, а саме: шляхом направлення судової повістки про виклик у судове засідання на адресу місця реєстрації проживання, а саме: АДРЕСА_1 .
Відповідач ТОВ «Фрейм Рентал» явку свого представника в судове засідання не забезпечило, причин не прибуття представника в судове засідання суду не повідомило, відзив на позовну заяву до суду не направило, про день, час та місце проведення судового засідання було повідомлене належним чином, а саме: шляхом направлення судової повістки про виклик у судове засідання на адресу місцезнаходженням згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, а саме: АДРЕСА_2 .
У зв`язку із цим, 21 липня 2025 року суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та товариства з обмеженою відповідальністю «Фрейм Рентал» про стягнення боргу за договором позики. У цьому судовому рішенні суд детально виклав підстави для проведення заочного розгляду справи, а тому повторно їх зазначати у судовому рішенні по суті спору суд не вбачає підстав.
Також 21 липня 2025 року суд, після оголошення про перехід до стадії ухвалення судового рішення, у зв`язку зі складністю справи, керуючись положеннями ч.1 ст.244 ЦПК України, відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 16 год 30 хв 30 липня 2025 року.
Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію представника позивача, проголошену під час вступного слова, а також висловлену письмово, дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що 07 квітня 2023 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики (далі Договір позики, а.с.11, 71-72), відповідно до умов якого позикодавець передає у власність позичальнику гроші в сумі 731 200 грн 00 коп, що еквівалентно 20 000 доларів США за офіційним курсом, встановленим Національним банком України на день підписання цього Договору, передача яких здійснюється у місті Києві (п.1 Договору позики).
Згідно п. 2 Договору позики, позичальник зобов`язується повернути готівкою суму позики до 07 жовтня 2023 року включно. Позикодавець передає позичальнику суму позики в розмірі 731 200 грн під час укладення договору позики, що підтверджується підписами сторін на цьому договорі (п.3 Договору позики).
Пунктом 5 Договору позики сторони узгодили, що за користування позикою позичальник сплачує проценти у розмірі 30% річних від неповернутої суми позики, за кожний день користування коштами з моменту отримання суми позики до моменту повного повернення позики. Сплата процентів відбувається щомісяця до 07 числа на картковий рахунок позичальника або за домовленістю сторін.
Пунктом 9 Договору позики передбачено, що позика в повному обсязі або її частина вважається повернутою з моменту отримання позикодавцем від позичальника грошових коштів, що позичалися, у відповідному розмірі. Факт повернення позики або її частина підтверджується заявою позикодавця, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально.
Сторони домовились, що у разі бажання позичальника продовжити строк повернення позики, він має право направити за один місяць до настання строку, зазначеного в п. 2 Договору позики, повідомлення позикодавцю з пропозицією продовження строку повернення позики. Якщо сторони дійдуть згоди продовжити строк повернення позики ними укладається договір про внесення змін та доповнень до цього договору (п. 11 Договору позики).
Сторони погодили, що у випадку зміни у бік збільшення курсу гривні до долара США від зазначеного курсу в п. 1 цього договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквівалентові суми позики за офіційним курсом продажу долара США встановленим Національним банком України, станом на день повернення позики за цим договором (в тому числі у випадку дострокового повернення, або погашення порядку звернення стягнення на предмет іпотеки та/або примусового стягнення заборгованості, та/або погашення заборгованості будь яким іншим шляхом) (п. 12 Договору позики).
Із розділу «Реквізити та підписи сторін» Договору позики суд встановив, що цей правочин підписаний як позикодавцем ОСОБА_1 , так і позичальником ОСОБА_2 , що підтверджується їх рукописними підписами.
Також судом встановлено, що 07 квітня 2023 року між позикодавцем ОСОБА_1 , позичальником ОСОБА_2 та ТОВ «Фрейм Рентал» як поручителем був підписаний договір поруки (далі Договір поруки), відповідно до п.1.1 якого поручитель поручається перед позикодавцем за виконання всіх зобов`язань в повному обсязі позичальника, що виникли за договором позики від 07.04.2023 (далі Договір позики, а.с.12-13, 74-76).
Крім того зі змісту п.3.1 Договору поруки суд встановив, що, передбачений п.1.1 Договору поруки обов`язок поручителя охоплює суму позики, проценти за користування позикою, суму неустойки (штрафу, пені), що може застосовуватись у разі порушення позичальником свого зобов`язання за Договором позики та відшкодування збитків за Договором позики.
Пунктом 4.1 Договору поруки передбачено, що у разі порушення (невиконання чи неналежного виконання) позичальником своїх зобов`язань за Договором позики, позикодавець вправі звернутися з письмовою вимогою про виконання таких зобов`язань як до позичальника, так і до поручителя, які несуть солідарну відповідальність перед позикодавцем.
Договір поруки вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до припинення поруки відповідно до чинного законодавства України (п.8.1 Договору поруки).
Із розділу «Реквізити та підписи сторін» Договору поруки суд встановив, що цей правочин підписаний як позикодавцем ОСОБА_1 і позичальником ОСОБА_2 , так і поручителем ТОВ «Фрейм Рентал», що підтверджується відповідно їх рукописними підписами, а також підписом керівника поручителя, що скріплений печаткою останнього.
Також у судовому засіданні, що відбулося 21.07.2025 суд безпосередньо дослідив оригінал розписки від 07.04.2023, що видана позичальником ОСОБА_2 позикодавцю ОСОБА_1 , зі змісту якої вбачається, що відповідно до укладеного між означеними сторонами Договору позики від 07.04.2023 ОСОБА_2 як позичальник отримав від ОСОБА_1 як позикодавця в борг гроші в якості позики сумі 732 200 грн, які зобов`язався повернути в строк до 07.11.2023 включно. Крім того позичальник ОСОБА_2 за користування позикою зобов`язався щомісячно сплачувати позикодавцю проценти в розмірі 30% річних від неповернутої суми позики за кожен день користування коштами з моменту отримання суми позики до повного повернення позики (у гривнях по курсу НБУ на дату сплати процентів готівкою).
Із означеного письмового доказу суд встановив, що розписка містить рукописний підпис позичальника ОСОБА_2 (а.с.14, 73).
Суд, безпосередньо дослідивши усі засоби доказування, що подані сторонами як на підтвердження своїх позовних вимог, так і заперечень проти них, дійшов таких висновків.
Відповідно до положень ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно диспозиції ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Статті 527, 530 ЦК України визначають, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Таким чином, із дослідженого безпосередньо в судовому засіданні оригіналів Договору позики та розписки від 07.04.2023 (а.с.71-73), суд встановив, що сторони означеного правочину узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строк та умови її повернення, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору на таких умовах шляхом підписання означеного Договору позики та розписки безпосередньо відповідачем ОСОБА_2 .
Згідно ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Водночас матеріалами справи підтверджується той факт, що сума позики, яка була обумовлена між позикодавцем ОСОБА_1 та позичальником ОСОБА_2 і відображена у п.1 Договору позики та розписці від 07.04.2023, була отримана відповідачем готівкою у день укладення сторонами Договору позики та підписання відповідачем ОСОБА_2 як позичальником боргової розписки.
Крім того, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.
Щодо валюти зобов`язання та суми заборгованості за Договором позики, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, то суд зазначає про таке.
Як встановлено судом зі змісту Договору позики у взаємозв`язку зі змістом боргової розписки від 07.04.2023, сторони договору позики обумовили, що відповідач (позичальник) ОСОБА_2 зобов`язався повернути позивачу (позикодавцю) ОСОБА_1 готівкою суму позики і, у випадку зміни у бік збільшення курсу гривні до долару США від зазначеного курсу у п. 1 Договору позики, позика підлягала поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквівалентові суми позики за офіційним курсом продажу долара США встановленим Національним банком України, станом на день повернення позики за цим договором.
Водночас, валюту платежу сторони у договорі позики не визначили. Проте, на переконання суду, відсутність у договорі позики посилання на валюту платежу не спростовує вимог публічного порядку про те, що на території України гривня є єдиним засобом платежу незалежно від валюти зобов`язання, що виникло між фізичними особами резидентами, що узгоджується із положеннями ст.99 Конституції України у взаємозв`язку із положеннями ст.192 ЦК України.
Частиною 2 ст.533 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Частиною 4 ст.263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) зроблено правовий висновок щодо застосування положень ч.2 ст.533 ЦПК України, відповідно до якого, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення.
Щодо заборгованості за нарахованими та несплаченими процентами за користування сумою позики, то суд зазначає про таке.
Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до ч.3 ст.1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За положеннями статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч.1 ст. 1048 та ч.1 ст. 1049 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за договором позики припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
За умовами укладеного сторонами Договору позики, ОСОБА_1 07.04.2023 надав позичальнику ОСОБА_2 суму позики, а останній зобов`язувався повернути надану суму позики у повному обсязі до 07.10.2023 (п. 2 Договору позики). Водночас у п.11 Договору позики сторони домовились, що у разі бажання позичальника продовжити строк повернення позики, він має право направити за один місяць до настання строку, зазначеного в п. 2 Договору позики, повідомлення позикодавцю з пропозицією продовження строку повернення позики. Якщо сторони дійдуть згоди продовжити строк повернення позики ними укладається договір про внесення змін та доповнень до цього договору.
Проте позивач, всупереч положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надав суду доказів щодо пролонгації Договору позики в порядку, передбаченому п.11 означеного правочину, тобто шляхом укладення договору про внесення змін та доповнень до Договору позики, після строку повернення позичальником суму позики, тобто після 07.10.2023.
Таким чином, позикодавець ОСОБА_1 , відповідно до ст. 1048 ЦК України, має право на стягнення заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками за користування сумою позики у межах погодженого сторонами строку позики, тобто у період з 07.04.2023 до 07.10.2023. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати проценти, розмір яких обумовлений в п.5 Договором позики.
Як встановлено судом із розрахунку розміру процентів за користування відповідачем як позичальником сумою позики, позивачем їх розмір розрахований за період з 07.04.2023 до 06.03.2025 (абз.9 стр.3 позовної заяви, а.с.3).
Таким чином, розрахунок заборгованості, наданий позивачем, свідчить про те, що визначена позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за користування позикою за Договором позики в розмірі 475 335,32 грн включає період з 08.10.2023 до 06.03.2025, який виходить за межі строку позики, який сторонами Договору позики обумовлений до 07 жовтня 2023 року (п.2 Договору позики) і непролонгований в порядку, передбаченому п.11 Договору позики.
Водночас позивачем не заявлено позовної вимоги про стягнення суми позики з врахуванням трьох процентів річних від простроченої суми у порядку, передбаченому ч.2 ст.625 ЦК України.
Частиною 1 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд, здійснивши розрахунок розміру відсотків, що підлягали сплаті відповідачем ОСОБА_2 як позичальником позивачу ОСОБА_1 як позикодавцю згідно умов Договору позики, встановив, що їх розмір складав 125 123,68 грн, що розраховується наступним чином.
У п. 5 Договору позики сторони узгодили, що за користування позикою позичальник сплачує проценти у розмірі 30% річних від неповернутої суми позики за кожний день користування коштами з моменту отримання суми позики до моменту повного повернення позики.
Таким чином, оскільки строк Договору позики сторонами обумовлений з 07.04.2023 до 07.10.2023 (п.2 Договору позики), то загальна кількість днів строку дії означеного правочину складає 184 календарні дні.
Саме означена сума відсотків за користування сумою позики є такою, що узгоджується із умовами Договору позики, в контексті строку його дії, та положеннями ст.625, 1048 ЦК України та висновками Верховного Суду щодо застосування означених норм матеріального права в аналогічних правовідносинах, посилання на які суд навів у мотивувальній частині судового рішення.
Що стосується солідарного стягнення заборгованості за Договором позики із відповідачів, то суд зазначає про таке.
Статтею 541 ЦК України передбачено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Згідно положень ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов`язання та сплата неустойки.
Крім того зі змісту п.3.1 Договору поруки суд встановив, що, передбачений п.1.1 цього Договору поруки обов`язок поручителя охоплює суму позики, проценти за користування позикою, суму неустойки (штрафу, пені), що може застосовуватись у разі порушення позичальником свого зобов`язання за Договором позики та відшкодування збитків за Договором позики.
Приймаючи до уваги, що ТОВ «Фрейм Рентал» виступило поручителем зобов`язань позичальника за Договором позики від 07.04.2023, а також те, що матеріали цивільної справи №711/2040/25 не містять належних і допустимих доказів тому юридичному факту, що Договір поруки визнаний недійсним, припинений чи розірваний у встановленому законом порядку, то ТОВ «Фрейм Рентал» як поручитель має відповідати перед позивачем як солідарний боржник.
Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).
Вирішуючи питання про відшкодування позивачеві судових витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду цієї справи, суд враховує вимоги ч.1,2,3 ст. 137 ЦПК України, якими передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
З аналізу означених положень процесуального права суд робить висновок, що на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу необхідно суду надати такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зробила правовий висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
У зв`язку із дослідженими письмовими доказами на підтвердження надання позивачу правничої допомоги АО «Приват юрист» в особі адвоката Мартинової Н.Ю. в справі щодо стягнення боргу за договором позики з відповідачів ОСОБА_2 та ТОВ «Фрейм Рентал», суд констатує, що позивачем надано належні та допустимі докази щодо наданої правничої допомоги та її вартості.
З аналізу статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 137 ЦПК України.
За приписами статті 13 ЦПК України суд як арбітр, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, не може діяти на користь будь-якої із сторін, оскільки це не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
З огляду на викладене, суд робить висновок, що зменшення розміру витрат на правову допомогу, отриману позивачем у заявленому та доведеному обсязі, без відповідної заяви іншої сторони у спорі - відповідача, є порушення вимог статті 13, частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України.
Як встановлено судом із матеріалів справи, відповідачі ОСОБА_2 та/або ТОВ «Фрейм Рентал» заперечень щодо витрат на правничу допомогу до суду не подали, а також не подали і клопотання про їх зменшення.
Водночас, положеннями п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Водночас суд відхиляє позовну вимогу позивача про стягнення з відповідачів означеної суми витрат на правничу допомогу в солідарному порядку з огляду на те, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.
Аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 24.01.2018 у справі № 907/425/16, у постановах Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 17.05.2023 у справі № 522/5582/16-ц, від 17.08.2022 у справі № 745/342/19, від 24.03.2021 у справі № 462/2077/17.
Що стосується прохання позивача, що викладене в п.3 прохальної частини позовної заяви від 12.03.2025, про стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача понесених витрат на сплату судового збору, то суд зазначає про таке.
Із досліджених судом матеріалів позовної заяви вбачається, що витрати позивача по сплаті судового збору складають 10 421,56 грн (з урахуванням понижуючого коефіцієнта 0,8), що підтверджується квитанцією про сплату №6170-2576-3897-9375 від 12.03.2025 (а.с.1).
Частиною 1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Водночас суд відхиляє позовну вимогу позивача про стягнення з відповідачів означеної суми судових витрат у солідарному порядку з огляду на те, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.
Аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 16.01.2024 у справі № 903/87/23.
Також суд, ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача суми судового збору, зважає на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази тому юридичному факту, що відповідач ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору згідно положень ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст. 527, 530, 533, 610, 625, 628, 638, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, ст.4, 12, 13, 76, 77, 79, 80, 81, 89, 133, 141, 263-265, 280-284, 289, 354, 355 ЦПК України, суд
позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та товариства з обмеженою відповідальністю «Фрейм Рентал» про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та товариства з обмеженою відповідальністю «Фрейм Рентал» на користь ОСОБА_1 заборгованість за процентами згідно договору позики від 07 квітня 2023 року в розмірі 125 123 (сто двадцять п`ять тисяч сто двадцять три) гривні 68 (шістдесят вісім) копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 та товариства з обмеженою відповідальністю «Фрейм Рентал» на користь ОСОБА_1 у рівних частках понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 7 620 (сім тисяч шістсот двадцять) гривень 24 (двадцять чотири) копійки, тобто з кожного по 3 810 (три тисячі вісімсот десять) гривень 12 (дванадцять) копійок
Стягнути з ОСОБА_2 та товариства з обмеженою відповідальністю «Фрейм Рентал» на користь ОСОБА_1 у рівних частках понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмір 12 064 (дванадцять тисяч шістдесят чотири) гривні 80 (вісімдесят) копійок, тобто з кожного по 6 032 (шість тисяч тридцять дві) гривні 40 (сорок) копійок.
У іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом цих строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне заочне рішення складене 30 липня 2025 року.

Сторони в справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідачі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 .

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фрейм Рентал», код ЄДРПУО: 39311015, місцезнаходження: м. Київ, проспект Степана Бандери, 6.

Головуючий: О. В. Петренко