П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2025 року м. Київ

Справа № 756/2197/24

Апеляційне провадження №22-ц/824/6010/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Верланова С.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління національної поліції та Київської міської прокуратури на рішення Оболонського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Майбоженко А.М. 14 жовтня 2024 року в м. Києві, повний текст рішення складений 29 листопада 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в м. Києві про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання і досудового слідства,

В С Т А Н О В И В

У лютому 2024 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просила стягнути з Державного бюджету України на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 279600 грн, моральну шкоду у розмірі 217564,29 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу було пред'явлено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України і у період з 03 серпня 2019 року по 09 вересня 2019 року здійснювалося досудове розслідування.

09 вересня 2019 прокурором Київської місцевої прокуратури №5 затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0005700 від 03серпня 2019 року.

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 185 КК України та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України у зв`язку з тим, що не доведено, що в діянні обвинуваченої є склад кримінального правопорушення.

Ухвалою Київського апеляційного суду 21 лютого 2023 року та постановою Верховного Суду від 22 серпня 2023 року вирок Оболонського районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року залишено без змін.

У зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, позивач зазнала моральних страждань внаслідок тривалого досудового розслідування, безпідставного обвинувачення, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими, вимушених змін у звичному способі життя. Зазначене змусило її відволікатись від роботи, нервувати, нести додаткові фінансові витрати на послуги адвоката.

Позивач вважає, що їй має бути відшкодовано моральну шкоду за період перебування її під слідством і до дати набрання вироком, яким її виправдано, законної сили, тобто з 03 серпня 2019 року до 21 лютого 2023 року у розмірі 217564,29 грн, що розрахована, виходячи з розміру однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць (30 місяців 18 днів х 7100 грн).

Крім того, позивачу також завдано майнової шкоди у зв`язку з необхідністю понесення витрат на правничу допомогу у суді першої та апеляційної інстанцій. Зазначена сума складає 279600 грн, що підтверджується договором про надання правової допомоги №28/08/19 від 28 серпня 2019 року, Додатком №1, рахунком №1/28/08/19, Актом від 09 вересня 2019 року, Додатком №2, рахунком №1/10/09/19, Актом від 24 червня 2021 року, Додатком №3, рахунком № 1/10/08/21, Актом від 27 лютого 2023 року, Додатком №4, Рахунком №1/25/05/23, Актом від 22 серпня 2023 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в м. Києві про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання і досудового слідства - задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 217564 (двісті сімнадцять тисяч п`ятсот шістдесят чотири) гривні 29 копійок, а також 17200 (сімнадцять тисяч двісті) судових витрат.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачу має бути відшкодовано моральну шкоду у розмірі 217564, 29 грн за період з 22 серпня 2019 року по 21 лютого 2023 року, в межах заявлених позовних вимог. Суд вважав, що у цій справі не може бути визначено розмір відшкодування завданої моральної шкоди, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, визначеної ч.2 ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», оскільки ця розрахункова величина підлягає застосуванню у випадку проведення виплат за рішенням суду, стягнення коштів за яким пов`язано з відповідним розміром мінімальної заробітної плати, а не при визначенні судом розміру відшкодування завданої моральної шкоди у випадку вирішення спору про це.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог про відшкодування майнової шкоди, оскільки узгодження між сторонами вартості наданих послуг адвокатом, підтвердження їх оплати актами, що укладені між ними не свідчить про понесення позивачкою цих витрат, оскільки вони не підтверджені жодним розрахунковим документом. Питання про відшкодування витрат, понесених позивачем за проведення у межах кримінального провадження висновку спеціаліста психолога від 20 листопада 2019 року у розмірі 24350 грн підлягає вирішенню судом, який ухвалив виправдувальний вирок щодо позивачки в порядку, передбаченому КПК України.

Не погодилось із вказаним рішенням суду Головне управління національної поліції у м. Києві, представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник вказує, що з тексту вироку Оболонського районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року не відслідковується обставин чи фактів, які встановлені судом і підтверджують протиправність або незаконність дій сторони обвинувачення. Судом зроблено висновок, що ОСОБА_1 забула про сукню, яка знаходилась у рюкзаку і помилково не оплатила товар, який належав ТОВ «БЕРШКА Україна». Суд врахував логічні показання позивачка та визнав такими, що повністю узгоджуються з показаннями свідків та іншими доказами, як сторони обвинувачення, так і сторони захисту. Враховуючи викладене, доказів незаконності дій позивачем до суду першої інстанції не надано.

Представник також не погоджується з позицією суду першої інстанції щодо застосування як розрахункової величини для обчислення розміру моральної шкоди 7100 грн, оскільки з 2024 року підлягає застосуванню розмір мінімальної заробітної плати визначеної Державою Україною на рівні 1600 грн, який підлягає субсидіарному застосуванню через вказівку, яка міститься в абзаці 2 пункту 8 підпункту 9 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, змінивши його в частині визначеного судом першої інстанції стягнення, шляхом зменшення їх розміру.

Також не погодилась із вказаним рішенням суду Київська міська прокуратура, представником подана апеляційна скарга, в якій зазначається, що рішення суду ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

При прийнятті рішення, суд першої інстанції виходив з розміру мінімальної заробітної плати , який відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» становить 7100 грн. Втім, ч.2 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 грн.

У зв`язку із викладеним, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права, а саме в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується, як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду та встановлений на рівні 1600 грн, через що воно підлягає зміні.

На підставі викладеного, просить рішення суду першої інстанції змінити, зменшити розмір стягнення на користь позивача застосувавши ч.2 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік».

Представник позивача - адвокат Борецький В.В. у письмових поясненнях вказує на те, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що дії органів досудового розслідування щодо вручення ОСОБА_1 підозри у вчиненні кримінального правопорушення та подальше кримінальне провадження у суді, відповідно до положень п.4 ч.1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки постановлення виправдувального вироку, свідчить про те, що ОСОБА_1 незаконно зазнала кримінального переслідування. А ГУНП в м. Києві намагається маніпулювати нормами закону та звузити коло підстав для відшкодування. Також представник ГУНП в м. Києві навмисно занижує розмір моральної шкоди, посилаючись на правові норми, що не підлягають застосуванню у вказаній справі.

Представник позивача також наводить орієнтовний розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які очікує нести позивач в розмірі 50000,00 грн.

На підставі викладеного, просить апеляційну скаргу ГУНП в м. Києві залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на оплату послуг адвоката в розмірі 50000,00 грн.

В судовому засіданні представник відповідача Головного управління національної поліції у м. Києві - Глущенко О.М. підтримав подану ними апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, та просив її задовольнити.

Представник відповідача Київської міської прокуратури - Ткаченко Т.М. підтримав подану ними апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, та просив її задовольнити.

Представник позивача - Борецький В.В. заперечував щодо задоволення обох апеляційних скарг, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Перш за все, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що в порядку ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що рішення суду оскаржується стороною відповідача, апеляційний суд здійснює його перегляд в частині позовних вимог, що задоволені судом першої інстанції. В іншій частині рішення суду першої інстанції не становить предмет апеляційного перегляду, так як іншими учасниками справи не оскаржується і вони були позбавлені такого права.

Перевіряючи доводи двох апеляційних скарг, апеляційним судом встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 22 серпня 2019 року було пред`явлено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 185 КК України. /т. 2 а.с.43-45/

09 вересня 2019 року прокурором Київської місцевої прокуратури №5 затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відповідно до якого ОСОБА_1 , обвинувачувалася у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України. /т.1 а.с.28-32/

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року позивачку ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред'явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 185 КК України та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України у зв`язку з тим, що не доведено, що в діянні обвинуваченої є склад кримінального правопорушення. /т. 1 а.с.33-44/

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Янчука В.В. залишено без задоволення, а вирок Оболонського районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року, яким визнано невинуватою ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 України, та виправдано залишено без зміни. Ухвала набрала законної сили з моменту проголошення. /т.1 а.с.45-50/

Постановою Верховного Суду від 22 серпня 2023 року касаційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, залишено без задоволення, а вирок Оболонського районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року щодо ОСОБА_1 без зміни. Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає. /т.1 а.с.66-69/

Звертаючись до суду з позовом, в обґрунтування позовних вимог про відшкодування моральної шкоди позивачем зазначено, що у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності вона зазнала моральних страждань через переслідування з боку правоохоронних органів, тривале досудове розслідування, безпідставне обвинувачення призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими, позивачці довелося змінити звичний спосіб життя, відволікатись від роботи, тощо.

ОСОБА_1 просила суд стягнути з Державного бюджету України на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 217564, 29 грн за період з 03 серпня 2019 року по 21 лютого 2023 року (за період перебування її під слідством і до дати набрання вироком, яким її виправдано законної сили).

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 лютого 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пункті 9 цієї постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що і в судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 587/430/16).

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справа № 641/8857/17 (пункт 63)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до ч.3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 та постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20, від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20, від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц, від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 й інших, що свідчить про усталену судову практику при вирішенні вказаних правовідносин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Аналогічний висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.

Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2025 року у справі № 757/57057/23-ц вказав на те, що Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина право на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

Підстави виникнення права на відшкодування шкоди пов`язуються з незаконними діями посадових осіб незалежно від їх вини. Це: незаконне засудження, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності тощо, у тому числі інші процесуальні дії, що обмежують права громадян.

При цьому умови виникнення права на відшкодування шкоди - це обставини, за наявності яких починають діяти підстави, а саме це процесуальні акти, які містять в собі рішення відповідного органу чи посадової особи про невинність притягненого до відповідальності. Такими умовами є постановлення судом виправдувального вироку, скасування незаконного вироку суду, закриття кримінальної справи органом попереднього (досудового) слідства, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

В порядку ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

В силу ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З наведених обставин справи вбачається, що позивач перебувала під слідством в період часу з 22 серпня 2019 року, оскільки саме з цього дня почалось кримінальне переслідування позивача. Останнім днем є 21 лютого 2023 року, а саме дата набрання законної сили вироком Оболонського районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року.

Позивачем доведено завдання їй моральної шкоди внаслідок вручення підозри, тривалого досудового слідства тощо. Факт заподіяння позивачу моральної шкоди у цьому випадку презюмується. Тому суд першої інстанції правильно встановив, що позивач має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди за рахунок держави, оскільки незаконно перебувала під судом і слідством.

Виходячи з положень ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

В апеляційних скаргах сторона відповідача вказує на те, що судом застосовано невірну величину мінімальної заробітної плати, так як не враховані положення ч.2 ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», де визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень.

Апеляційний суд вважає, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, як гарантований мінімум. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим державою.

Слід також погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що ця розрахункова величина підлягає застосуванню у випадку проведення виплат за рішенням суду, стягнення коштів за яким пов`язано з відповідним розміром мінімальної заробітної плати, а не при визначенні судом розміру відшкодування завданої моральної шкоди у випадку вирішення спору про це.

Враховуючи наведене апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вірно застосовано розрахункову величину мінімальної заробітної плати встановленої Законом України «Про Державний бюджет на 2024 рік», тобто на час вирішення справи. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду наведеній у постановах від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23, від 08 жовтня 2024 року у справі №333/2527/22, від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23, від 15 листопада 2024 року у справі № 336/2137/23, від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Апеляційний суд вважає, що при визначенні розміру такої шкоди суд першої інстанції врахував глибину душевних страждань, завданих позивачу, наявність перешкод у реалізації своїх життєвих планів, а також вимоги розумності та справедливості, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, з урахуванням чого визначений судом першої інстанції розмір 217564, 29 грн є обґрунтованим, оскільки відповідає мінімальному розміру визначеному на законодавчому рівні та заявленим позовним вимогам.

А тому апеляційним судом відхиляються доводи сторони відповідача про необґрунтованість визначеної судом першої інстанції суми відшкодування.

З огляду на вищевикладене, доводи обох апеляційних скарг сторони відповідача не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи та стосуються переоцінки доказів.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення вимог обох апеляційних скарг та скасування рішення суду першої інстанції, відсутні підстави для компенсації стороні відповідача судових витрат понесених на стадії апеляційного перегляду справи.

Разом з тим на стадії апеляційного перегляду справи стороною позивача, при зверненні із поясненнями щодо доводів апеляційних скарг було заявлено про компенсацію позивачеві за рахунок держави витрат на правову допомогу надану в суді апеляційної інстанції в розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень. На підтверження цих витрат надані в копіях: ордер на представництво інтересів позивача в Київському апеляційному суді адвокату Борецькому В.В., договір про надання правничої допомоги № 30/03/25 від 30 березня 2025 року, акт виконаних робіт від 31 березня 2025 року, в якому вартість наданих послуг визначена у загальному розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень. /т.2 а.с.200-203/

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч.3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, п.1 1 ч.ч.1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі № 750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Європейський суд з прав людини у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Враховуючи складність справи, суть спору, результат розгляду справи, підстави для задоволення позовних вимог, усталену судову практику у спірних правовідносинах, характер наданих послуг, участь адвоката під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанцій та його обізнаність з правовою проблематикою у справі на стадії апеляційного перегляду, витрачений час на складання пояснень щодо доводів апеляційних скарг, участь представника в одному судовому засіданні, а також необхідність дотримання критерію розумності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку, що співмірним, розумним та необхідним у межах перегляду цієї справи в суді апеляційної інстанції є розмір судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційні скарги Головного управління національної поліції та Київської міської прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу понесені в суді апеляційної інстанції в розмірі 5000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: С.М. Верланов

Н.В. Поліщук