П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2025року м. Київ

Справа № 362/3305/25

Апеляційне провадження №22-ц/824/12352/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В. суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В. за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області, постановлену під головуванням судді Марчук О.Л. 08 травня 2025 року в м. Васильків, за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Васильківського відділу Державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бойко Тетяни Олександрівни,

В С Т А Н О В И В

У травні 2025 року стягувач звернулась до суду із вказаною вище скаргою, в якій просила визнати неправомірними дії державного виконавця щодо винесення постанови від 18 жовтня 2024 року про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1 неправомірними; визнати незаконними та скасувати постанову державного виконавця від 18 жовтня 2024 року про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1; визнати поважними причини пропуск строку звернення до суду та поновити строк на звернення до суду з цією скаргою.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 травня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку для оскарження рішення державного виконавця.

Скаргу ОСОБА_1 на рішення державного виконавця - залишено без розгляду.

Ухвала суду мотивована відсутністю об`єктивних підстав для поновлення строку звернення до суду, оскільки за змістом клопотання викладено тлумачення і аналіз законодавства та не вказано жодної, будь-якої непереборної фактичної життєвої обставини яка б реально перешкодила чи завадила стягувачу вчасно у строк десяти днів з 07 квітня 2025 року (дата отримання заявником оскаржуваної постанови) подати дану скаргу до суду.

Суд також зауважив, що у даному випадку початок перебігу строку для подання скарги слід рахувати саме з 07 квітня 2025 року, тобто, з моменту коли заявник отримав копію оскаржуваної постанови від 18 жовтня 2024 року та тим самим дізнався про порушення його прав та інтересів. Однак, стягувач не подала скаргу в строк десять днів - до 17 квітня 2025 року, а очікувала до 01 травня 2025 року, а тому пропустила встановлений законом строк без поважних причин.

За таких обставин, суд першої інстанції вважав, що відсутні поважні причини пропуску строку для подання скарги, а тому, клопотання заявника є безпідставним і не обґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Не погодилася із вказаним судовим рішенням скаржник, нею подано апеляційну скаргу, в якій вона вказує, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, а обставини наведені в ухвалі не відповідають дійсності. Скаржник зазначає, що вперше отримала постанову 07 квітня 2025 року, та в установлений 10 денний строк звернулась зі скаргою до суду (16 квітня 2025 року суд отримав скаргу), отже вона дотрималась вимог ст. 449 ЦПК України, згідно яких скаргу може бути подано до суду - в десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатись про порушення її права або свобод.

Але ухвалою від 21 квітня 2025 року у справі № 362/2784/25 суд залишив скаргу без розгляду, так як вважаючи, що для стягувача перебіг строку оскарження постанови державного виконавця від 18 жовтня 2024 року почався з самого дня винесення постанови.

01 травня 2025 року стягувач особисто звернулась до суду першої інстанції з заявою про хід розгляду справи, де їй повідомили номер справи та не вручивши ухвалу рекомендували шукати в ЄРДР та звертатись повторно з клопотанням про поновлення строку.

В цей же день, 01 травня 2025 року стягувач направила повторно скаргу до суду першої інстанції з клопотання про поновлення строку, і лише 05 травня 2025 року стягувач отримала конверт який містив попередню ухвалу про залишення скарги без розгляду від 21 квітня 2025 року у справі 362/2784/25.

За таких обставин, доводи суду викладені в оскаржуваній ухвалі від 08 травня 2025 року у справі 362/3305/25 про що «стягувач просто вичікувала 25 днів та не подала скаргу в строк десять днів до 17 квітня 2025 року, а очікувала до 01 травня 2025 року і пропустила встановлений законом строк без поважних причин», тому не може просити про поновлення строку на звернення із скаргою, є такими, що не відповідають дійсності.

Скаржник також вказує на те, що з огляду на висновки суду першої інстанції про те, що строк оскарження постанови державного виконавця від 18 жовтня 2024 року для стягувача (скаржника) почався з дня її отримання 07 квітня 2025 року, а не винесення - 18 жовтня 2024 року, то такий строк скаржником взагалі не може вважатись пропущеним, оскільки такий строк був перерваний 24 лютого 2022 року згідно підпункту 4 пункту 1.0-2 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень до Закону України «Про виконавче провадження». І таке переривання триває до цього часу (на час подання скарга), а перебіг строку відновиться після скасування воєнного стану, який на час звернення боржника зі скаргами до суду не був скасований.

На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Тому керуючись положеннями ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе завершити розгляд справи за відсутності учасників справи.

В порядку ч.ч.4,5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого судового рішення, колегія суддів виходить з такого.

З матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця Васильківського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бойко В.О. від 18 жовтня 2024 року закрито виконавче провадження ВП 58647752 з виконання виконавчого листа №2/362/31/16, виданого Васильківським міськрайонним судом Київської області 24 жовтня 2018 року. /а.с.10/

01 травня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку було направлено до суду першої інстанції із скаргу на дії державного виконавця, в якій вона просила визнати незаконними дії державного виконавця Васильківського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бойко В.О., визнати незаконною та скасувати постанову від 18 жовтня 2024 року в рамках виконавчого провадження ВП 58647752. /а.с.19/

Разом зі скаргою було подано клопотання про поновлення строку на оскарження, в якому ОСОБА_1 вказувала на те, що вона дізналась та отримала копію оскаржуваної нею постанови державного виконавця лише в квітні 2025 року, а тому строк на оскарження нею пропущений з поважних причин. Крім того вказувала такий строк скаржником взагалі не може вважатись пропущеним, оскільки такий строк був перерваний 24 лютого 2022 року згідно підпункту 4 пункту 1.0-2 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень до Закону України «Про виконавче провадження». /а.с.15-15а/

Згідно із ч. 5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

26 березня 2022 року набрав чинності Закон України від 15 березня 2022 року № 2129-IX «Про внесення зміни до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», яким розділ XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII доповнено пунктом 10-2, згідно з яким тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

Відповідно до частини 1 статті 11 розділу ІІ "Строки у виконавчому провадженні" Закону України "Про виконавче провадження" строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

Розділом ІІ Закону України "Про виконавче провадження" визначено граничні строки вчинення тих чи інших дій у виконавчому провадженні, зокрема: Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання. Переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, поновлення пропущеного строку (стаття 12); Строки прийняття рішень виконавцями та вчинення виконавчих дій (стаття 13).

Відповідно до ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

У ст. 449 ЦПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Відповідно до ч.1 ст. 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 123 ЦПК України). Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 126 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 127 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про правотворчу діяльність" закон - це нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України та (або) на всеукраїнському референдумі в установленому Конституцією України та законом порядку, що регулює найбільш важливі суспільні відносини.

Згідно ч. 2 ст. 10 Закону України "Про правотворчу діяльність" закон приймається у формі: 1) кодексу України (далі - кодекс); 2) закону України (далі - первинний закон); 3) закону України про внесення змін до кодексу, первинного закону (далі - закон про внесення змін); 4) закону України про надання згоди Верховною Радою України на обов`язковість або денонсацію міжнародного договору України (далі - закон про міжнародний договір); 5) закону України про затвердження (далі - закон про затвердження): а) Регламенту Верховної Ради України; б) Державного бюджету України; в) загальної структури, чисельності, визначення функцій Служби безпеки України, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також Міністерства внутрішніх справ України; г) державних символів України; ґ) інших правових актів Верховної Ради України або норм права у визначених Конституцією України та (або) законом випадках; 6) схвалення чи затвердження нормативно-правових актів інших органів у визначених Конституцією України випадках (далі - закон про схвалення): а) указів Президента України про введення воєнного чи надзвичайного стану в Україні або в окремих її місцевостях, про загальну або часткову мобілізацію, про оголошення окремих місцевостей зонами надзвичайної екологічної ситуації; б) рішення про надання військової допомоги іншим державам, про направлення підрозділів Збройних Сил України до іншої держави чи про допуск підрозділів збройних сил інших держав на територію України; в) Конституції Автономної Республіки Крим, змін до неї; г) інших визначених Конституцією України правових актів.

Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст. 11 Закону України "Про правотворчу діяльність" кодекс - це закон, який створений шляхом систематизації норм права, містить загальні засади, на підставі яких комплексно регулює однорідну сферу суспільних відносин, забезпечуючи стабільність правового регулювання. Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подає до Верховної Ради України проект закону, що регулює суспільні відносини інакше, ніж кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до кодексу. Такий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року в справі №439/1493/15-ц зроблено висновок щодо застосування статті 449 ЦПК України та вказано, що «такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно із скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. При вирішенні питання про те, які підстави можна вважати поважними для поновлення строку звернення до суду з відповідною скаргою, суд має керуватися тим, що вичерпного переліку таких підстав процесуальний закон не містить, вони у кожному конкретному випадку залежать від певних ситуацій. При цьому судом також має враховуватися прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує справедливий судовий розгляд, а виконання рішення суду є завершальною частиною розгляду цивільної справи».

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року в справі №466/948/19 зазначено, що «строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах. З'ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові».

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

При цьому, ЦПК України не пов`язує право суду поновити пропущений строк з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Таким чином, у кожному випадку, суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його поновлення, та робить висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Клопотання чи заява про поновлення процесуального строку повинна містити роз'яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними. В клопотанні чи заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у заявника не було можливості.

Отже, за змістом ст. ст. 81, 127 ЦПК України, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

У постанові Верховного Суду від 04 листопада 2022 року у справі №761/38464/20 (провадження № 61-7465св22) зазначено, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 209/2838/16 (провадження № 61-11073св22).

З наведених обставин вбачається, що 01 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції із скаргою на дії державного виконавця та заявою про поновлення процесуального строку подання скарги на дії державного виконавця вчинені 18 жовтня 2024 року в рамках виконавчого провадження № 58647752.

Скаргу ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що лише в квітні 2024 року вона довідався, що 18 жовтня 2024 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Суд першої інстанції здійснивши перевірку за даними офіційного веб-сайту (Інтернет порталу) ДП «Укрпошта», де за допомогою функції відстеження відправлень згідно із штрих-кодового ідентифікатора поштового відправлення «08 9» за яким було надіслано копію постанови та який міститься на поштовому конверті доданому до скарги, встановив, що лист державної виконавчої служби із копією оскаржуваної постанови дійсно було вручено ОСОБА_1 07 квітня 2025 року. Вказані обставини не спростовуються доводами апеляційної скарги, оскільки фактично підтверджують позицію скаржника щодо дати отримання копії оскаржуваної постанови державного виконавця.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує на обставини попереднього її звернення із скаргою, яка ухвалою від 21 квітня 2025 року у справі № 362/2784/25 була залишена без розгляду. Проте зі змісту клопотання про поновлення строку не вбачається, що вказані обставини були повідомлені суду першої інстанції і були визначені як підстава для поновлення строку, відповідно вони не становили предмет оцінки суду першої інстанції, тому не можуть бути і предметом дослідження суду апеляційної інстанції.

В клопотанні про поновлення строку на звернення зі скаргою та в доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує на те, що строк взагалі не може вважатись пропущеним, оскільки був перерваний 24 лютого 2022 року згідно підпункту 4 пункту 1.0-2 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень до Закону України «Про виконавче провадження».

Суд першої інстанції не надав оцінку вказаним доводам.

Апеляційний суд оцінюючи вказані доводи виходить з того, що аналіз наведених вище норм чинного законодавства дозволяє зробити висновок, що строки звернення до суду із відповідною скаргою врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» та Цивільним процесуальним кодексом України.

Але положення підпункту 4 пункту 102 Закону України «Про виконавче провадження» застосовуються саме до строків, визначених розділом ІІ Закону України «Про виконавче провадження», а не як помилково уважає скаржник до строків оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця.

Крім цього, будь-яких змін щодо строку звернення до суду із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця у положення ЦПК не вносились.

Отже, колегія суддів уважає безпідставними доводи ОСОБА_1 про переривання строку на оскарження постанови та посилання на підпункт 4 пункту 10-2 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження".

За таких обставин, не можна визнати обґрунтованим наведені ОСОБА_1 підстави пропуску строку, оскільки поважними визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони, і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій. А тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для поновлення строку на подання скарги ОСОБА_1 , наслідком чого є залишення скарги без розгляду. Будь-яких доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не наведено. Разом з тим судом першої інстанції допустив неповне дослідження всіх зазначених скаржником підстав, що потребує додаткового правового аналізу, а тому колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для зміни ухвали суду першої інстанції, шляхом викладення її в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 травня 2025 року - змінити, виклавши мотивувальну частину ухвали суду першої інстанції в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук