Справа № 199/5598/24
(2/199/374/25)
РІШЕННЯ

Іменем України

07.04.2025

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання Запара О.В.,

за участі:

представника позивача адвоката Тернової І.В., представника ОСОБА_1 адвоката Стрєльнікова Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , де третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Тетерєва Марина Михайлівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою та заявленою вимогою визнати недійсним договір купівлі продажу, укладений 25.09.2023 р. між ОСОБА_3 , в інтересах якого на підставі нотаріальної довіреності, посвідченої 31.05.2023 р. нотаріусом Цівцівалде Давиом у м. Тбілісі, діяла ОСОБА_4 (донька відповідача -1), та ОСОБА_1 , щодо купівлі продажу житлового приміщення АДРЕСА_1 (РНОНМ 101), посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Тетерєвою М.М. (реєстр 3589), в обґрунтування посилаючись на те, що правочин є фраудаторним, направлений на вчинення боржником дій на шкоду кредитору, а саме продаж власного майна на користь третьої особи з метою його приховування від звернення стягнення кредитора, яким є позивач.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає про невиконання відповідачем-1 ОСОБА_3 зобов`язання за договором позики №18/02-01, укладеним 18.02.2022 р. між ним, як засновником ТОВ «АТОЛ», та ОСОБА_5 , який діяв в інтересах ТОВ "АТОЛ", як директор товариства, та отримав поворотну безвідсоткову фінансову допомогу в розмірі 950 000,00 грн. для використання її для потреб підприємства. Отримані кошти ОСОБА_3 на рахунок товариства не вніс, у строк, встановлений на повернення позики до 18.02.2023 р. їх не повернув; про стягнення цих коштів ухвалено рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області (справа №199/4859/23) від 01.05.2024 р., яким позовні вимоги задоволені, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 950 000,00 грн. заборгованості за договором позики та судові витрати (9 500,00 грн.). Рішення звернуто до виконання (ВП 75404359), виконання неможливо, адже за судового розгляду справи №199/4859/23 про стягнення боргу в Павлоградському міськрайонному суді Дніпропетровської області відповідач-1 ОСОБА_3 продав своїй кумі - відповідачу-2 ОСОБА_1 , за заниженою ринковою вартістю майно, яке перебувало в його власності - житлове приміщення АДРЕСА_1 (РНОНМ 101).

Отже, після відчуження майна у боржника відсутнє будь-яке майно, за рахунок якого позивач мав би можливість задовольнити вимоги на виконання судового рішення Павлоградського міськрайонного суду рішення Дніпропетровської області від 01.05.2024 р. у справі

199/4859/23.

Позивач просив суд врахувати правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 р. у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), відповідно до якого позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав повністю, просив суд задовольнити позов.

Відповідачі не скористалися правом брати участь у судових засіданнях та правом надання відзиву на позовну заяву.

Представник відповідача-2 ОСОБА_1 адвокат Стрєльніков Є.А. в судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на добросовісність набуття відповідачем-2 права власності на нерухоме майно, та вказував на те, що жодних обмежувальних заходів щодо заборони на відчуження майна на час укладення договору купівлі-продажу від 25.09.2023 р. не було, тому, на його думку, підстави для визнання договору недійсним відсутні.

Представник відповідача в судовому засіданні 18.12.2024 р. не заперечував, що відповідачі між собою є добрі знайомі, однак вважав, що позивач не надав доказів спорідненості/близькості їхніх стосунків, а також зазначав, що при укладені оскаржуваного правочину відповідач 2 була обізнана про те, що ОСОБА_3 перебуває на тимчасово окупованій території (АР Крим), втім, не знала про його грошове зобов`язання перед позивачем, окрім того, сума розрахунку за квартиру була узгоджена між сторонами по домовленості з можливістю в майбутньому в зворотному порядку викупити майно за обумовлену суму.

На переконання представника відповідача 2, позивач не позбавлений правом задоволення вимог за рахунок іншого майна боржника, зокрема за рахунок надходження сум пенсійного забезпечення, зазначив, що в межах примусового виконання рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.05.2023 р. (у справі №199/4859/23) приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О.О. постановою від 17.07.2024 р. (ВП №75404359) розглянуто звернення боржника ОСОБА_3 від 15.07.2024 р. та визначено поточний рахунок фізичної особи боржника в банку для здійснення видаткових операцій, тобто надходження сум на рахунки боржника в розмірі, що перевищує розмір двох мінімальних розмірів заробітної плати, встановленої законом про Державний бюджет України на 1 січня поточного календарного року має бути направлене на погашення зобов`язань відповідача-1 перед позивачем. Окрім того, позивач має можливість задовольнити вимоги за рахунок іншого майна боржника, яке може бути виявленим в межах примусового виконання.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Тетерєва М.М.) в окремо поданій суду заяві через представника просила суд про розгляд цивільної справи у її відсутності.

Процесуальні дії у справі:

-ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22.07.2024 р. у відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження;

-ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.10.2024 року закрито підготовче провадження, справи призначено до розгляду по суті.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76 80 ЦПК України, 18.02.202 р. між ОСОБА_2 (засновником ТОВ «АТОЛ») та Кєcкюлою А.Е., який діяв в інтересах ТОВ "АТОЛ", було укладено договір позики №18/02-01, за умовами якого відповідач-1 отримав поворотну безвідсоткову фінансову допомогу в розмірі 950 000,00 грн. для використання її для потреб підприємства; факт передачі кошів підтверджується актом приймання передачі коштів.

Відповідно до умов п. 2.2 зазначеного договору, отриману позику протягом п`яти днів з дня отримання, позичальник зобов`язався внести на розрахунковий рахунок ТОВ «АТОЛ», тобто до 23.02.2022 р. Укладаючи договір, його учасники у п. 1.5 погодили, що до 18.02.2023 р. позичальник зобов`язується повернути позику (фінансову допомогу) в повному обсязі шляхом передачі грошових коштів у готівковій формі особисто позикодавцю на підставі акту приймання-передачі. Об`єкт позики вважається повернутим з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

Досудові заходи щодо виявлення майна боржника (відповідача -1) підтверджуються інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №323999251 від 24.02.2023 р., складеною приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О (а.с. 64- 66) за параметрами запиту - РНОКПП НОМЕР_1 , який присвоєний відповідачу-1, на підставі якої встановлено, що останній на час проведення перевірки мав у власності нерухоме майно - житлове приміщення АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), яке належало йому на підставі договору купівлі-продажу від 04.08.2021 р., посвідченого приватний нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О., та частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (РНОНМ 120), право спільної сумісної власності на яке підтверджене свідоцтвом про право власності, яке видане 18.01.2000 р. Павлоградським житвідділом (інші частини квартири належать членам його родини (дружині ОСОБА_6 , сину ОСОБА_7 та донці ОСОБА_4 ).

01.05.2024 р. рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області (справа №199/4859/23) позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , де третя особа ТОВ «АТОЛ», про стягнення боргу за договором позики були задоволені: стягнуто з ОСОБА_3 950 000,00 грн. заборгованості за договором позики (а.с. 67-68 звор.).

Судове рішення не було оскаржено та набрало законної сили та було пред`явлено до виконання: 27.06.2024 р. було відкрито виконавче провадження (№75404359 (а.с. 50-51)).

25.09.2023 р. відповідачем-1, в інтересах якого на підставі нотаріальної довіреності, посвідченій в іншій державі (Грузії), діяла його донька ( ОСОБА_4 ), було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Тетерєвою М.М., за яким право власності на житлове приміщення АДРЕСА_1 перейшло до відповідача-2 ( ОСОБА_1 ).

Відповідно до п.2.2. договору купівлі-продажу продаж нерухомого майна вчинено за 221 500,00 грн.

Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 382222830 від 10.06.2024 р. за параметрами запиту за РНОКПП НОМЕР_1 , що належить відповідачу-1, судом встановлено, що станом на день формування запиту у відповідача-1 відсутнє все нерухоме майно, яке перебувало у його власності, а відтак доводи позивача знаходять підтвердження що у період настання строку відповідальності ОСОБА_3 позбувся нерухомого майна що перебувало у його власності, з огляду на зазначене суд погоджується з висновками позивача що оскаржуваний договір купівлі-продажу, укладений 25.09.2023 між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 має ознаки фраудаторного правочину, як такого що має за мету завдати шкоди інтересам кредиторів, їх майновим правам.

Судом були допитані свідки.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_8 , останній знайомий з ОСОБА_3 ще з 1987 р., коли ще був гравцем футбольної команди « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яка перебувала під керівництвом відповідача -1. У даній футбольній команді також професійним футболістом був чоловік ОСОБА_1 , там вони всі і затоваришували родинами.

В подальшому, завершивши кар`єру професійного футболіста, ОСОБА_8 у 2007 р. працював тренером з футболу в футбольній школі «Днепр-75», де навчався син ОСОБА_2 , за таких обставин познайомився з позивачем та в подальшому познайомив його з відповідачем-1 ОСОБА_3 . Останні між собою затоваришували та в подальшому в 2018 р. відповідача-1 було призначено на посаду директора ТОВ «АТОЛ», власником якого є позивач.

Враховуючи давні приятельські стосунки між родинами, на дні народження та свята, які організовував позивач, він зазвичай запрошував їх, де вони спілкувалися. Останній раз вони усі зустрічалися 18.02.2022 р., де ОСОБА_3 повідомив, що має ненадовго поїхати до АР Крим для вирішення спадкових справ після смерті матері. В подальшому стало відомо, що він тривалий час не виходив на роботу, в результаті чого в грудні 2022 р. його було звільнено з займаної посади. Свідку було відомо, що ОСОБА_3 мав квартиру у м. Дніпрі та квартиру у м. Павлограді, однак він не був обізнаний про те, що квартира у м. Дніпрі була продана відповідачу-2 ОСОБА_1 .

Враховуючи, що ОСОБА_9 стосовно свідка ОСОБА_8 займав керівні посади, навіть не зважаючи на приятельські стосунки, останні не спілкувалися на рахунок фінансових питань, відтак свідок не може повідомити як та за яких умов відбувся продаж майна відповідача-1, а також йому не відомо про фінансові зобов`язання останнього перед позивачем, однак він повідомляє суд, що ОСОБА_1 є близькою людиною до ОСОБА_9 , вона є хрещеною матір`ю його сина ОСОБА_10 , при цьому між собою у спілкуванні відповідач-1 та відповідач-2 називають себе кумами.

Допитаний судом свідок ОСОБА_11 дав показання, відповідно до яких він знайомий з ОСОБА_2 з 2016 р., вони перебувають у добрих дружніх стосунках та є бізнес- партнерами, мають спільні спортивні інтереси, зустрічаються на спільних святах та днях народженнях тощо. З ОСОБА_9 його познайомив позивач в 2018 р.

18.02.2022 р. останній раз на заході, який влаштував ОСОБА_2 для своїх працівників, він (тобто свідок) зустрічався з відповідачем-1, який повідомив, що не надовго має поїхати до АР Крим для владнання спадкових справ.

В подальшому ОСОБА_2 повідомив, що на виконання умов договору поворотної фінансової позики від 18.02.2022 р. він надав ОСОБА_3 950 000,00 грн., які той зобов`язався покласти на рахунок товариства та повернути в строк до 18.02.2023 р., однак наступного дня він (тобто ОСОБА_3 ) виїхав за межі України, кошти на рахунок товариства не вніс. Зі слів ОСОБА_2 свідку відомо, що протягом тривалого часу відповідач-1 обіцяв повернути кошти, однак, гроші на рахунок товариства не вніс та не повернув їх позикодавцеві, продовжує перебувати в АР Крим, не планує повертатися. Свідку відомо, що ОСОБА_2 звертався до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з ОСОБА_3 коштів за договором позики, про що є судове рішення, а також відомо, що ОСОБА_3 продав власну нерухомість - житлове приміщення АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Свідок дав показання, відповідно до яких він знайомий з відповідачем-2, зустрічалися за загальних святах, які були організовані ОСОБА_2 , зокрема, на дні народженні ОСОБА_3 , на якому ОСОБА_1 була присутня; ОСОБА_1 та ОСОБА_3 між собою мають добрі теплі приятельські стосунки та називають один одного кумами.

Правовідносини між учасниками справи виникли з захисту прав кредитора у грошовому зобов`язанні, яке не виконано боржником.

Дослідивши докази в межах заявлених суду вимог, надані у порядку ст.ст. 76- 80 ЦПК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Ст. 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; за ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до висновків, викладених Верховним Судом України у постановах від 17 липня 2019 р. у справі № 299/396/17 та від 24 липня 2019 р. в справі №405/1820/17, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

В постанові від 20 травня 2020 р. у справі №922/1903/18 Верховний Суд України зазначив, що усі боржники мають добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 Цивільного кодексу України.

Постановою від 01 квітня 2020 року у справі № 182/2214/16-ц Верховним Судом України зроблено висновок про те, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.

У постанові Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18 визначено висновок критерій за якими боржник вважається таким що діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржник.

Критеріями, які Верховний Суд називає для кваліфікації договору, як фраудаторного, є, зокрема :

- відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості;

- відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості;

- майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу, близької особи або на користь власної юридичної особи) у т.ч. за заниженою вартістю;

- після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що наведені вище ознаки фраудаторного правочину підпадають в повній мірі під ознаки оспорюваного договору купівлі - продажу від 25.09.2023 р., на момент укладання якого продавець (відповідач-1) мав прострочене зобов`язання в розмірі 950 000,00 грн. перед кредитором (позивачем), строк виконання якого настав 18.02.2023 р; відчуження майна відповідача-1 відбулося за заниженою ціною на користь близької йому людини відповідача-2, яка є його кумою під час розгляду Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області справи №199/4859/23, провадження по якій було відкрито 11.09.2023 р.; після відчуження майна у боржника ( відповідача-1) відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Задовольняючи позов, суд застосовує висновок, викладений у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2024 р. в справі № 947/37261/21 (провадження № 61-7737св24), що відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оскарження правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна.

Суд погоджується з доводами позивача щодо того, що в момент укладення договору купівлі-продажу від 25.09.2023 р. відповідач-1, за довіреністю від якого діяла його донька, усвідомлював, що кошти, отримані ним за договором позики від 18.02.2022 р., в строк, обумовлений до 18.02.2023 р., ним не повернуті.

Доказів про існування будь-якого майна, належного відповідачу 1 на праві власності, за рахунок якого могли були задоволені вимоги кредитора )позивача), суду не надано.

Отже, для уникнення відповідальності перед кредитором у період настання у боржника зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, він через представника за довіреністю (донька відповідача- 1), посвідченою в іншій державі (Грузії), діяв у спосіб, направлений на неправомірне відчуження майна на користь друга (відповідач 2), відтак внутрішня воля сторін оспорюваного правочину була направлена не на настання правових наслідків укладення такого договору, а на уникнення можливості звернення стягнення на належне віповідачу-1 нерухоме майно.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним".

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

З урахуванням викладеного, при вирішенні справи суд вважає за необхідне застосувати правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 р. у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), відповідно до якого позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі N 369/11268/16-ц (провадження N 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:

-фіктивного (стаття 234 ЦК України);

-такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);

-такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Отже, суд погоджується з доводами позивача щодо того, що договір купівлі - продажу, укладений 25.09.2025 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , є фраудаторним правочином, тобто укладеним на шкоду кредитора.

Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі N 523/17429/20 (провадження N 61-2612св23)).

Керуючись ч. 1 та ч. 3 ст. 3, ст.ст. 12, 13, ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 19, ст.ст. 23, 89, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 та ч. 3 ст. 258, ч. 1 та ч. 8 ст. 259, ст.ст. 264- 265, ч. 5 та ч. 6 ст. 268, ст. 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , де третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Тетерєва Марина Михайлівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 25.09.2023 р., укладений між ОСОБА_3 , в інтересах якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 , житлового приміщення АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Тетерєвою Мариною Михайлівною (реєстр 3589).

Дата складення повного судового рішення 17.04.2025 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї