Справа № 465/192/23
Провадження 2/465/1573/25
РІШЕННЯ

Іменем України

30.06.2025 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Величка О.В.,

з участю секретаря судового засідання Венгринюк О.Р.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору неукладеним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася в суд із позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання договору неукладеним. В обґрунтування поданого позову зазначає, що відповідно до Договору позики від 01.07.2008 року ОСОБА_4 нібито отримала у борг від ОСОБА_3 180 000, 00 грн., які зобов`язалася повернути 01.07.2009 року. Як вбачається зі змісту Договору позики від 01.07.2008 року, додатком до договору позики є акт передачі позикодавцем позики (грошових коштів), який є невід`ємною частиною даного договору. В той же час, звертає увагу суду на те, що вказаний акт, незважаючи на те, що він є невід`ємною частиною договору позики та підтверджує отримання позивачем коштів, не існує, не підписувався, з огляду на що відсутні обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_2 отримала грошові кошти та наділилася обов`язком їх повернути. Наголошує на тому, що відповідно до умов Договору позики, саме акт передачі позикодавцем позики (грошових коштів), а не будь-який інший документ, є документом, що підтверджує отримання коштів. Факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Відтак, просить визнати Договір позики від 01.07.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 неукладеним.

Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 07.02.2023 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків.

Після усунення недоліків позовної заяви ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 03.03.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

05.07.2023 року представником відповідача - адвокатом Посікірою Р.Р. подано до суду відзив на позовну заяву. Зазначає, що сторона відповідача вважає позовні вимоги безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. На підтвердження укладення договору позики долучає до матеріалів справи квитанцію до прибуткового касового ордера. Звертає увагу, що представник позивача не вказує про наявність квитанції до прибуткового касового ордеру від 01.07.2008 року, насамперед, про належність, допустимість цього доказу (у даному випадку представник заявника не пояснила, на якій саме законній підставі ФОП ОСОБА_5 отримує від позивача гроші на умовах, ідентичних до договору позики). У квитанції вказано, що ФОП ОСОБА_5 прийняла від ОСОБА_3 вклад під 24% річних з місячною виплатою 2% у сумі 180 000,00 гривень. Таким чином, оскільки сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, а представником заявника не оспорюється факт видачі ФОП ОСОБА_5 квитанції до прибуткового касового ордеру, вважає, що такий договір позики між сторонами є укладеним.

Більше того, у провадженні Пустомитівського районного суду м. Львова перебувала цивільна справа №2-770/10 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про стягнення коштів. Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.04.2010 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 основну суму боргу за договором позики в розмірі 180000 грн., 68400 грн. - процентів від суми позики за період з 01.07.2008 року по 01.02.2010 року, всього - 248 400 грн., а також в дохід держави 1700 грн. державного мита та 250 грн. судових витрат за інформаційно-технічне забезпечення.

Постановою Львівського апеляційного суду від 12.07.2022 року за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.04.2010 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів вирішено апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.04.2010 року - без змін.

Таким чином, враховуючи те, що рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено той факт, що між сторонами було укладено договір позики, то, на переконання сторони відповідача, вимоги позивача про визнання такого договору неукладеним не підлягають до задоволення.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 28.01.2025 року підготовче провадження в цивільній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засадні просила позовні вимоги задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з`явився, представником відповідача подано заяву про розгляд справи у відсутності сторони відповідача.

Суд, вивчивши матеріали позовної заяви, проаналізувавши подані докази у своїй сукупності, доходить переконання про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Судом встановлено, що 01.07.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір позики. Згідно умов вказаного договору, Позикодавець передає у власність, а позичальник приймає 180 000 (сто вісімдесят тисяч) гривень 00 коп. на день укладання даного Договору, та зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Зазначену вище суму грошових коштів позичальник зобов`язується повернути позикодавцю "01" липня 2009 року. Повернення позики (грошових коштів) має здійснюватися за місцем проживання позикодавця. Позичальник зобов`язаний своєчасно повернути суму позики, на вимогу позикодавця, а також, 24 процента річних з щомісячною виплатою відсотків (2% в місяць становить 3600 (три тисячі шістсот гривень) 00 коп.

20.12.2008 року ОСОБА_7 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 2420. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено на « ОСОБА_8 » (свідоцтво серії НОМЕР_1 ).

Згідно свідоцтва про зміну імені від 13.07.2021 року серії НОМЕР_2 , ОСОБА_9 змінила прізвище на « ОСОБА_10 ».

Представником відповідача долучено до відзиву на позовну заяву квитанцію до прибуткового касового ордера від 01.07.2008 року, відповідно до якої ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_3 вклад під 24 відсотки річних в загальному розмірі 180 000 грн. Вказана квитанція особисто підписана відповідачем ОСОБА_5 , також проставлена печатка ФОП ОСОБА_5 .

Окрім того, заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.04.2010 року у справі №2-770/10 позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 основну суму боргу за договором позики в розмірі 180 000 грн., 68400 грн. - процентів від суми позики за період з 01.07.2008 року по 01.02.2010 року, а всього 248400 грн. Стягнуто з ОСОБА_6 в дохід держави 1700 грн. державного мита та 250 грн. судових витрат за інформаційно-технічне забезпечення.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 23.12.2021 року заяву відповідача ОСОБА_11 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

Постановою Львівського апеляційного суду від 12.07.2022 року за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.04.2010 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів вирішено апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.04.2010 року - без змін.

В рамках розгляду вказаної справи судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 01.07.2008 року відбувся факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики, відповідно до якого позивач отримала від відповідача грошові кошти в розмірі 180 000 грн., що також підтверджується квитанцією від 01.07.2008 року.

За змістом ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В силу ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79 цс 14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

В силу ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже, зважаючи на викладені обставини, беручи до уваги заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.04.2010 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 12.07.2022 року, зважаючи на наявність власноруч підписаної ОСОБА_5 квитанції від 01.07.2008 року, суд вважає доведеним той факт, що між сторонами укладено договір позики та відповідач ОСОБА_2 отримала від відповідача грошові кошти в розмірі 180 000 грн. із зобов`язання такі кошти повернути на умовах, визначених в договорі.

Як вбачається з позовної заяви, підставою для визнання договору позики неукладеним позивач зазначає той факт, що грошові кошти за цим договором позивач не отримувала.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною другою ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Отже, беручи до уваги наявність власноруч підписаної ОСОБА_5 квитанції від 01.07.2008 року, яка підтверджує факт отримання позивачем грошових коштів, відсутні підстави для визнання договору позики від 01.07.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 неукладеним.

Разом із тим, 05.03.2025 року представником відповідача - адвокатом Посікірою Р.Р. подано до суду заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Просить суд стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000 грн. Це обумовлено тим, що між відповідачем (клієнт) та Адвокатським бюро Романа Посікіри укладено договір про надання професійної правничої допомоги №19-6/1(23) від 19.06.2023 року, згідно з яким Бюро в особі адвоката Посікіри Романа Романовича надає відповідачу професійну правничу допомогу у даній справі. На підставі договору про надання професійної правничої допомоги ведення справи Клієнта та вчинення усіх необхідних для цього дій доручено адвокату Посікірі Р.Р., для чого Бюро видало ордер. Згідно з п. 6.1. Договору про надання професійної правничої допомоги та правового супроводу клієнта винагорода адвоката за надання послуг згідно цього Договору визначена сторонами згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» з урахуванням складності справи, зайнятості адвоката, економічної вигоди для клієнта та його господарської діяльності, а саме шляхом встановлення фіксованої суми гонорару у розмірі 20 000, 00 грн. за усі послуги з представництва клієнта в суді першої інстанції та пов`язані із такими. Відповідно до п. 2.2. Договору адвокатська правова допомога (юридичні послуги) полягає у наданні клієнту послуг у цивільній справі №465/192/23 за позовною заявою ОСОБА_2 до клієнта про визнання договору неукладеним.

Вирішуючи питання про стягнення з позивача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.09 р. № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст.3, ст.59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

За змістом положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Так, на підтвердження наведених аргументів про стягнення судових витрат представником відповідача надано суду: договір про надання професійної правової допомоги № 19-6/1(23) від 19.06.2023 року, укладений між ОСОБА_3 та Адвокатським Бюро Романа Посікіри; акт № 1 прийому - передачі наданих послуг від 03.03.2025 року до договору № 19-6/1(23) від 19.06.2023 року.

З приводу наведеного приймається до уваги те, що суд не має права втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Водночас, в силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. В пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Крім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

У правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 07.09.2023 року у справі №202/8301/21, наголошується, що при визначенні розміру відшкодування витрат на професійну правову допомогу суд повинен ураховувати складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг і витрачений адвокатом час на їх надання, а не лише дані, наведені в акті приймання-передачі наданих адвокатом послуг.

З огляду на наведене та приймаючи до уваги характер спірних правовідносин, складність справи, співмірність понесених витрат із ціною позову, значення справи для сторін, вимоги розумності і справедливості, суд, вирішуючи питання про компенсацію відповідачу витрат на правничу допомогу, приходить до висновку про часткове задоволення вимог представника відповідача про стягнення судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу, в розмірі 5 000 грн. Зазначений розмір витрат на правову допомогу суд вважає належним та співмірним із характером правовідносин та складністю справи.

Враховуючи наведене та на підставі ст.ст. 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору неукладеним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 18.07.2025 року.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 .

Суддя Величко О.В.