Справа № 381/768/24
Провадження № 2/369/1922/25
РІШЕННЯ

Іменем України

05.08.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі: головуючого судді Янченка А.В., при секретарі судового засідання Лисяк К.О., розглянувши в місті Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу № 381/768/24 за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Нікітченко Вікторії Вікторівни про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до приватного нотаріуса Нікітченко Вікторії Вікторівни про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер рідний брат позивача ОСОБА_2 , який постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить нерухоме майно (частина житлового будинку, земельна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачка є єдиним спадкоємцем померлого, інших спадкоємців за заповітом чи за законом немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Після звернення позивача йому було повідомлено, що вона пропустила термін для подачі заяви про прийняття спадщини і цей термін можливо продовжити лише в судовому порядку.

У встановлений законом шестимісячний строк позивач не звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у зв`язку з тим, що в цей період була вагітна дитиною, а також вважала, що спадщина перейде позивачу автоматично, так як по праву власності позивач має 7/8 частини житлового будинку та земельної ділянки разом з рідною сестрою ОСОБА_3 .

На підставі наведеного, позивач просила суд визначити додатковий строк для подачі ОСОБА_1 до приватного нотаріуса заяву про прийняття спадщини за законом після смерті брата ОСОБА_2 , терміном в два місця з часу набрання рішенням суду законної сили.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.03.2024 року (суддя Волчко А.Я.) відкрито позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутньої Н.О. № 1491 від 11.10.2024 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 381/768/24 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 14.10.2024 року вказану справу передано на розгляд судді Янченку А.В.

Ухвалою суду від 14.10.2024 року (суддя Янченко А.В.) вказану справу прийнято до свого провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.04.2025 року закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті на 09.07.2025 року.

У судове засідання 09.07.2025 року позивач не з`явилася. Разом з позовом заявила клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач у судове засідання 09.07.2025 року не з`явилася. Подала до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити у задоволенні позову.

Також відповідач подала до суду письмові пояснення від 08.07.2025 року № 190/01-16, згідно яких заперечила проти задоволення позову з огляду на неналежність відповідача, оскільки належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину, а за відсутності таких орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Враховуючи неявку у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалося.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер рідний брат позивача ОСОБА_2 , який постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить нерухоме майно (частина житлового будинку, земельна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачка є єдиним спадкоємцем померлого, інших спадкоємців за заповітом чи за законом немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Після звернення позивача йому було повідомлено, що вона пропустила термін для подачі заяви про прийняття спадщини і цей термін можливо продовжити лише в судовому порядку.

У встановлений законом шестимісячний строк позивач не звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у зв`язку з тим, що в цей період була вагітна дитиною, а також вважала, що спадщина перейде позивачу автоматично, так як по праву власності позивач має 7/8 частини житлового будинку та земельної ділянки разом з рідною сестрою ОСОБА_3 .

Суд встановив, що позивач ставить свої вимоги до приватного нотаріуса, яка не є належним відповідачем у даній справі, оскільки нотаріус не відноситься до суб`єктів матеріальних відносин, які лежать в основі вчинення нотаріальних дій. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб учасників нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Таким чином, нотаріус не є відповідачем у спорах, що виникають із цивільних відносин, пов`язаних з нотаріальною дією.

Дана позиція висловлена у п. 18 Постанови ПленумуВерховного СудуУкраїни №7від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування»: «У справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі».

Така сама позиція висловлена і в ухвалі Колегії суддів Судової палати по цивільним справам Верховного Суду України від 05.12.2007 р. у справі № 6- 16344св07, де зазначено, що при розгляді справ, котрі стосуються оскарження прав і обов`язків сторін, набутих на підставі вчинених нотаріальних дій (окрім справ за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні), нотаріуси не є особами, прав і обов`язків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх юридична заінтересованість в результатах розгляду справи судом і реалізації прийнятого по ньому рішення.

Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» "належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину, або територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При розгляді справи про визначення додаткового строку на прийняття спадщини не потрібно залучати нотаріуса, державну нотаріальну контору в якості третіх осіб, адже вони є учасниками правовідносини із спадкування та заінтересованими особами. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають. Така позиція узгоджується із ч. 5 ст. 1273 ЦК, відповідно до якої відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною".

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин.

Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.

Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи

За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України(2004 р.), норми якої кореспондуються зістаттею 51 ЦПК України(в редакціїЗакону № 2147-VIІІ, чинній з 15.12.2017 р.). Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача

Аналогічна правова позиція викладена й в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі№ 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, через пред`явлення позову до неналежного відповідача.

Пунктом 2 частини 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77, 83, 264, 265, 273 ЦПК України, ст.ст. 1270, 1272 Цивільного кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Нікітченко Вікторії Вікторівни про визначення додаткового строку для прийняття спадщини залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення. Учасник справи якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено: 05.08.2025 року.

Суддя А.В. Янченко