Справа №2-2557/11
Провадження № 6/522/380/25
УХВАЛА

31 липня 2025 року місто Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання Кріцької Д.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області, Притуляка Валерія Миколайовича, Боржник ОСОБА_1 , Стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридичні гарантії», Заінтересовані особи: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про встановлення порядку виконання судового рішення, ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області, Притуляк Валерій Миколайович, звернувся до суду з поданням про встановлення порядку виконання судового рішення, Боржник ОСОБА_1 , Стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридичні гарантії», Заінтересовані особи: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про встановлення порядку виконання судового рішення, ОСОБА_2 , по якому просить: Встановити порядок виконання рішення Приморського районного суду м. Одеса справа №2-2557/11, провадження №2/522/9840/15 від 17.02.2015, що набрало законної сили 12.08.2015, шляхом надання дозволу на примусову реалізацію (продаж) на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження нерухомого майна боржника ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) а саме, квартири АДРЕСА_1 , в якій зареєстровані неповнолітні ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 , без отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Учасники процесу в судове засідання не з`явились, про день, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Від приватного виконавця надійшло клопотання про розгляд подання без його участі.

Дослідивши матеріали справи та доводи заяви про встановлення порядку виконання рішення суду, суд приходить до висновку, що подання підлягає задоволенню з таких підстав.

На примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Притуляка Валерія Миколайовича (далі приватний виконавець) перебуває виконавче провадження №64436332 із виконання виконавчого листа №2-2557/11, виданого 04.09.2015 року Приморським районним судом м. Одеси яким встановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридичні гарантії" заборгованість за кредитним договором №014/0044/74/75493 від 25.05.2007 року у загальному розмірі 1 248 867 грн. 53 коп.

09.02.2021 року приватним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, яка була надіслана сторонам виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення 09.02.2021 року, за вих. №642

Також, у день винесення приватним виконавцем постанови про відкриття провадження була винесена постанова про арешт майна боржника, а 23.02.2021 постанова про арешт коштів боржника, якою було накладено арешт на грошові кошти всіх видів валют та банківських металів, що знаходяться на всіх рахунках боржника. Відомості про арешт рухомого та нерухомого майна боржника було внесено до відповідних державних реєстрів

У ході перевірки майнового стану боржника було виявлено наступне. Згідно відповіді МВС про наявність зареєстрованого за боржником транспортного засобу - зареєстрованого рухомого майна за боржником не виявлено. Згідно відповідей ПФУ та ДФС джерела доходів відсутні. Згідно із відповіддю КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради №885-14/260 від 20.04.2021 станом на 31.12.2012 інформація про належне боржнику нерухоме майно відсутня.

За відомостями ГУ Держпродслужби в Одеській обл. вих. 2277/08/22 від 24.03.2021 боржник в уніфікованій системі не значиться.

У ході перевірки майнового боржника також було виявлено квартиру АДРЕСА_1 та є іпотечним майном стягувача за виконавчим провадженням згідно із Іпотечним договором від 07.06.2007 року.

Іншого нерухомого майна станом на день звернення виконавця із поданням не виявлено. 12.03.2021 приватним виконавцем було здійснено виїзд за зазначеною адресою та встановлено, що за вказаною адресою боржник не проживає. Зазначене і було зафіксовано у відповідному акті.

12.11.2021 приватним виконавцем було здійснено повторний виїзд за зазначеною адресою та встановлено, що за вказаною адресою проживає мати боржника, боржник у квартирі не проживає, як і зареєстровані у ній діти. Зазначене і було зафіксовано у відповідному акті.

17.12.2021 року приватним виконавцем було проведено опис та арешт зазначеного нерухомого майна та винесено відповідну постанову.

10.03.2025 приватним виконавцем було здійснено повторний виїзд за зазначеною адресою та встановлено, що за вказаною адресою боржник не проживає, оскільки на початку війни виїхав на постійне місце проживання за кордон. Зазначене і було зафіксовано у відповідному акті.

Вказані обставини підтверджуються Відповіддю на запит №258304750 від 20.03.2025 13:09 до Державної прикордонної служби України щодо перетину боржником державного кордону згідно із якою боржник покинув Україну 26.02.2022 та назад не повертався.

Згідно із довідкою Департаменту надання адміністративних послуг №297В/01-40 від 11.03.2021 та №П1-23939-ю/о від 03.02.2025 в квартирі за вищевказаною адресою з 2015 та 2017 року зареєстровані неповнолітні: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,

Приватний виконавець звернувся до служби у справах дітей Одеської міської ради із листом з метою отримання дозволу на примусову реалізацію майна, право користування ким мають неповнолітні. Згідно із відповіддю №09/5661 від 29.04.2021 на лист приватного виконавця роз`яснено, що відповідний дозвіл надає орган опіки та піклування на підставі заяв батьків дітей.

Згідно із листом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, наданим у відповідь на запит стягувача-іпотекодержателя №01-13/449/1 від 02.07.2021 органом опіки та піклування не надавалась згода на набуття ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 права користування зазначеною квартирою.

03.04.2025, на підставі вказаних обставин, приватний виконавець звернувся до суду і поданням про встановлення способу та порядку виконання рішення суду шляхом надання дозволу на примусову реалізацію майна без висновку органу опіки та піклування.

27.05.2025 ухвалою Приморського районного суду м. Одеса по справі № 2-2557/11, провадження № 6/522/259/25 було відмовлено у задоволенні подання. Ухвала була мотивована тим, що суду не були надані належні та допустимі докази, що приватний виконавець звернувся до Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради зі зверненням щодо надання дозволу на реалізацію нерухомого житлового майна, право на користування яким мають неповнолітні та отримав відмову. За таких обставин суд вважав звернення до суду з поданням про встановлення порядку виконання рішення передчасним.

У подальшому приватний виконавець звернувся до Органу опіки та піклування (Приморської районної адміністрації Одеської міської ради) та отримав відповідь від 29.05.2025 №01-13/451/1 вих. згідно із якою Приморська районна адміністрація Одеської міської ради відмовила приватному виконавцю у наданні відповідного дозволу, мотивуючи тим, що батьки (законні представники) неповнолітніх до органу опіки та піклування за наданням зазначеного дозволу не звертались.

02.06.2025, із метою з`ясування фактичного місця проживання неповнолітніх, приватний виконавець вчергове здійснив виїзд за адресою їх реєстрації ( АДРЕСА_2 ). Зі слів мешканця квартири АДРЕСА_3 у вказаному будинку (сусід, -- ОСОБА_7 ) було встановлено, що у квартирі АДРЕСА_4 ніхто не проживає, зокрема, неповнолітні; більше трьох років тому боржник разом із родиною виїхав із квартири; квартиру ніхто не відвідує, про що і було складено Акт приватного виконавця.

Враховуючи наведене, приватний виконавець повторно звернувся до суду із відповідним поданням на підставах, відмінних від тих, що обумовлювали попередню відмову у його задоволенні.

Відповідно до частин першої та другої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна людина має право на справедливий судовий розгляд.

ЄСПЛ вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частин першої, шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Згідно з частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1301/29431 (далі - Порядку реалізації майна), у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду (в електронній або паперовий формі).

У пункті 28 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція з організації примусового виконання рішень), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

З наведеного вбачається, що передача на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду є неможливою.

Разом із тим, чинним законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування згоди на примусову реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.

Як вбачається зі змісту пунктів 66-67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, на які послався департамент соціально-гуманітарної політки Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, надаючи відповідь на лист начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) щодо надання попереднього дозволу на реалізацію нерухомого майна, з метою укладення правочинів щодо нерухомого майна, право власності або користування, яким має дитина, до органів опіки та піклування мають звертатися батьки або особи, які їх замінюють, тобто особи, які є власниками майна або законними представниками дитини, у разі якщо остання є власником, й заінтересовані в укладенні правочину.

Однак особливістю примусової реалізації майна в межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання судового рішення є те, що власник майна не є заінтересованою в його реалізації особою й, відповідно, свою волю не виявляє. Продаж такого майна ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу, при цьому зацікавленою особою виступає є стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник. Разом з тим, стягувач не має права вчиняти дії, пов`язані з передачею майна боржника на примусову реалізацію. В свою чергу боржник чи батьки дітей, не є зацікавленими особами, що має наслідком ухилення їх від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти. В той же час, чинним законодавством не передбачено механізмів зобов`язання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку.

Разом із тим, виконавець в силу приписів частини першої, пункту 1 частини другої, пунктів 3, 6, 22 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язаний та має право вживати всіх необхідних заходів щодо примусового виконання судового рішення, в тому числі й одержувати всі необхідні дозволи для проведення виконавчих дій.

У постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання Держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій держвиконавця та/або органу опіки та піклування.

Тобто, на думку Великої Палати Верховного Суду державний чи приватний виконавець повинен звернутися до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію житлової нерухомості, право на користування яким мають діти.

У випадку відмови органу опіки та піклування виконавець, з метою виконання судового рішення та забезпечення дотриманням прав дітей, повинен звернутися до суду.

Частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктом 10 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення.

Відповідно до частин першої - третьої статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

З наведеного вбачається, що з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду з заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом в порядку, встановленому в статті 435 ЦПК України.

Пункт 1 частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Частиною восьмою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

За вимогами частини 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Під час розгляду заяви (подання) суд повинен оцінювати через призму дотримання прав та інтересів дітей добросовісність дій боржника, а саме: статус нерухомого майна (чи є воно предметом іпотеки), з якого часу діти зареєстровані в спірному приміщенні; чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації та вселення у спірне приміщення; яка ступінь споріднення має місце між дітьми та боржником та інші обставини (Постанови Верховного суду по справі № 2-537/11, провадження № 61-5415св22 від 15.02.2023, провадження №61-11220св24 від 30.12.2024, провадження №61-18463св23 від 17.04.2024; по справах №705/90/23, провадження №61-2538св24 від 20.09.2024, №760/14086/21, провадження № 61-9935св22 від 15.02.2023)

Згідно з ч. 3 ст. 9 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у іпотеці стягувача. Іпотечний договір було укладено 2007 році, а діти, які народились після укладання договору іпотеки (2009, 2011, 2015, 2017 роки) були зареєстровані в квартирі у 2015 та 2017 роках.

Відповідно до пункту 2.1.1. Іпотечного договору від 07.06.2007 року за № 1206 Іпотекодавець гарантує, що предмет іпотеки знаходиться у його власності, до моменту укладення цього Договору нікому не відчужений, а також заставою, в тому числі податковою, в іпотеці, під забороною відчуження чи під будь-яким іншим обтяженням, крім встановленого в цьому договорі, не перебуває, як внесок до статутного фонду інших юридичних осіб не внесений, судового спору щодо нього немає, прав щодо нього у третіх осіб (за договорами найму, оренди тощо) як в межах України, так і за межами України немає. Згідно із пунктом 4.1.4. Іпотечного договору Іпотекодавець зобов`язаний не відчужувати предмет іпотеки у будь-який спосіб та не обтяжувати його зобов`язанням з боку третіх осіб (зокрема не передавати його в оренду, найом, не передавати в наступну заставу тощо), не видавати довіреності на користування та розпорядження предметом іпотеки, а також не виступати поручителем за третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди на це від ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЯ. За вимогами п. 5.8 Кредитного договору від 25.05.2007 не допускаються протягом дії договору випадки набуття дитиною права користування об`єктом нерухомості, який є забезпеченням виконання зобов`язання боржника за кредитом.

За вимогами частини 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із листом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, наданим у відповідь на запит стягувача-іпотекоержателя №01-13/449/1 від 02.07.2021 органом опіки та піклування не надавалась згода на набуття неповнолітніми права користування зазначеною квартирою, отже не дотримано встановлений чинним законодавством порядок реєстрації осіб. Доказів про надання іпотекодержателем згоди на набуття неповнолітніми права користування майном матеріали справи не містять.

Згідно із ст. 13 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків. Якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них.

Судом встановлено, що згідно із довідкою Департаменту надання адміністративних послуг №297В/01-40 від 11.03.2021 та №П1-23939-ю/о від 03.02.2025 батько дітей, ОСОБА_8 , у іпотечній квартирі не зареєстрований, тобто, має інше житло.

За наслідками всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказі (у тому числі, даних у РАЦС), судом не було виявлено будь-якого ступеню споріднення між дітьми та боржником.

Враховуючи зазначене, та те, що належна боржнику квартира, у якій зареєстровані неповнолітні, є єдиним майном, за рахунок якого можна виконати рішення суду; приватним виконавцем були вжиті всі заходи, передбачені законом, направлені на вирішення питання у позасудовому порядку; неповнолітні, що не є родичами боржника, були зареєстровані у іпотечний квартирі після укладання договору іпотеки у супереч його умовам та умовам кредитного договору; вказана квартира не є місцем фактичного проживання, як дітей, так і боржника, -- подання приватного виконавця про встановлення порядку виконання рішення суду шляхом надання дозволу на примусову реалізацію (продаж) на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження нерухомого майна боржника, в якій зареєстровані неповнолітні, без отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування, підлягає задоволенню.

Керуючись ст.10, 13, 14, 258, 259, 263-265, 435 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області, Притуляка Валерія Миколайовича, про встановлення порядку виконання рішення суду шляхом надання дозволу на примусову реалізацію (продаж) на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження нерухомого майна боржника, в якій зареєстровані неповнолітні, без отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування задовільнити.

Встановити порядок виконання рішення Приморського районного суду м. Одеса справа №2-2557/11, провадження №2/522/9840/15 від 17.02.2015, що набрало законноїсили 12.08.2015, шляхом надання дозволу на примусову реалізацію (продаж) на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження нерухомого майна боржника ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) а саме, квартири АДРЕСА_1 , в якій зареєстровані неповнолітні ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 , без отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Суддя Р.Д. Абухін