Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/6754/25
Номер провадження 2/711/3069/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про відмову у відкритті провадження у справі

30 липня 2025 року м. Черкаси

Суддя Придніпровського районного суду м. Черкаси Петренко О.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання неправомірною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

23 липня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з вказаною позовною заявою, в якій просить суд:

- визнати неправомірною відмову Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо зняття арешту, накладеного на належне позивачу на праві власності майно, а саме на частину квартири АДРЕСА_1 , накладеного 18.04.2003 і зареєстрованого в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №5079207 від 06.06.2007;

- зобов`язати Другий відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт накладений на належне на праві власності позивачу майно, а саме на частину квартири АДРЕСА_1 , накладений 18.04.2003 і зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №5079207 від 06.06.2007.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 липня 2025 року означеній позовній заяві присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 711/6754/25 та визначено головуючим суддею (суддею-доповідачем) Петренка О.В.

Суддя, дослідивши матеріали позовної заяви, приходить до такого висновку.

Відповідно до ст.55 Конституції України, зокрема, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до положень ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно роз`яснень, викладених в абз.2 п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» №3 від 01.03.2013, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Водночас ч.1 ст. 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції, тобто хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта, у яких одна особа може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є виконання ним публічно-владних управлінських функцій саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Як установлено суддею з матеріалів позовної заяви, відповідно до інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на майно ОСОБА_2 , згідно постанови державної виконавчої служби Придніпровського району м. Черкаси від 20.03.2003, накладений арешт, реєстраційний номер обтяження: 5079207 від 06.06.2007; об`єкт обтяження: частина квартири АДРЕСА_1 .

23.06.2025 позивач подала до Другого ВДВС у м. Черкаси ЦМУ МЮ (м. Київ) заяву про вжиття заходів щодо зняття арешту з частини квартири АДРЕСА_1 , що накладений на підставі постанови Вих.906-2 від 20.03.2003 lержавною виконавчою службою Придніпровського району м. Черкаси.

Листом №12425/26.21-49/110929 від 16.07.2025 Другий ВДВС у м. Черкаси ЦМУ МЮ (м. Київ) повідомив позивача про те, що відсутня можливість ідентифікувати в рамках якого виконавчого провадження було накладено арешт, оскільки номер постанови про арешт майна боржника від 20.03.2003 не відповідає номеру виконавчого провадження, в межах якого накладався арешт, а матеріали виконавчих проваджень знищено відповідно до Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями.

Згідно ч.3-5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності». У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

З аналізу означеної норми права слід зробити висновок, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.

Суддя звертає увагу позивача, що для визначення юрисдикції цього спору необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2020 в справі № 340/25/19.

Зі змісту позовної заяви суддею встановлено, що підставою позову є, на думку позивача, неправомірна відмова органу державної виконавчої служби в частині не вжиття заходів щодо зняття арешту з належного їй об`єкту нерухомого майна. Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач, серед іншого, покликається на порушення відповідачем, під час розгляду заяви про скасування арешту, вимог Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV від 21.04.1999, а також Положення про єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999.

Оскільки матеріали позовної заяви не містять інформації чи є позивач стороною виконавчого провадження у межах якого був накладений ДВС у Придніпровському районі м. Черкаси спірний арешт, що, в свою чергу, унеможливлює встановлення порядку судового оскарження рішень, дій органу державної виконавчої служби, які заявлені позивачем у цій справі, відповідним процесуальним законом (в залежності від суду/органу, яким видано виконавчий документ), а звернення позивача до суду обумовлено неправомірністю дій органу державної виконавчої служби під час розгляду заяви позивача про зняття арешту з об`єкта нерухомого майна, на яке позивач набула право власності до часу накладення спірного арешту, тому цей спір віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Подібні висновки, в контексті виду судочинства, в межах якого підлягає розгляду відповідний спір, викладені в постановах Верховного Суду від 07.02.2025 в справі №520/18834/24 (провадження № К/990/35162/24) та від 28.03.2025 в справі №160/15582/23 ( провадження № К/990/12154/24).

Відносно доводів позивача щодо необхідності розгляду спору за правилами цивільного судочинства з призми висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.01.2020 у справі № 340/25/19, то суддя дійшов висновку про помилковість означеного твердження, оскільки позов у цій справі було подано спадкоємицем боржника у конкретному виконавчому провадженні, відкритому на підставі виконавчого листа, виданого судом цивільної юрисдикції і накладення арешту на невизначене майно спадкодавця перешкоджало позивачу оформити її спадкове право на нерухоме майно.

Проте зі змісту позовної заяви суддя встановив, що підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при розгляді заяви про зняття арешту з майна.

Водночас цей спір міг бути цивільно-правовим, якби його предметом було виключно захист права власності на нерухоме майно шляхом скасування арешту на нього, тоді як у конкретному випадку позивач обрала спосіб захисту порушеного права шляхом оскарження дій органу державної виконавчої служби щодо відмови у знятті арешту на майно, і як наслідок, його зняття.

Частиною 4 ст.188 ЦПК України визначено, що не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною 2 ст.186 ЦПК України передбачено, що про відмову у відкритті провадження у справі постановляється ухвала не пізніше п`яти днів з дня надходження заяви. Така ухвала надсилається заявникові не пізніше наступного дня після її постановлення в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу.

Частиною 5 ст.186 ЦПК України встановлено, що відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

На виконання означеної норми процесуального права, суддя роз`яснює позивачу, що означені вище позовні вимоги, у відкритті провадження в яких суддею відмовлено, піддягають розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Керуючись п.1 ч.1 ст.186, ч.4 ст.188, ст. 259, 260, 261, 353, 355 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання неправомірною відмови та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Роз`яснити позивачу, що позовні вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Копію ухвали направити позивачу.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею проте може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня складення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала складена та підписана суддею 30 липня 2025 року.

Суддя: О. В. Петренко