Справа 688/2937/24
№ 2/688/57/25
Рішення

Іменем України

31 липня 2025 року м. Шепетівка

Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області у складі:

головуючої судді Березюк Н.П.

за участю: секретаря судового засідання Кулеші Л.М.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань у м. Шепетівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 ,за участю третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 , про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя,

встановив:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, посилаючись на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.07.2012. Від шлюбу мають двоє дітей: доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Подружнє життя не склалося, рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області шлюб між ними розірваний.

Під час шлюбу за спільні кошти придбали автомобіль марки «PEUGEOT 3008», 2011 року випуску, який був зареєстрований на праві приватної власності за відповідачем. Їй стало відомо, що відповідач продав автомобіль без отримання її згоди, однак продовжує ним користуватися. Згідно довідки спеціаліста від 10.07.2023 вартість автомобіля марки «PEUGEOT 3008», 2011 року випуску становить 390 920 грн.

Відповідач продовжує користуватися автомобілем, вказаний об`єкт рухомого майна є неподільним, а тому із відповідача доцільно стягнути частину його вартості в рахунок компенсації права на належну їй частину.

Просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію вартості автомобіля марки «PEUGEOT 3008», 2011 року випуску у розмірі 195 460 грн, а також судові витрати.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив стягнути на користь позивачки грошову компенсацію за частку у вартості автомобіля станом на момент його продажу. Зазначив, що позивачка не працювала, оскільки перебувала у відпустці по догляду за дитиною, однак подружжя мало заощадження від продажу попереднього автомобіля.

Представник відповідача ОСОБА_4 подала відзив на позовну заяву. Зазначила, що у період з 15.07.2012 по 12.07.2023 відповідач перебував у фактичних та зареєстрованих шлюбних відносинах із позивачкою, з якою у них народилися діти. Позивачка не надала доказів того, що договір купівлі-продажу автомобіля був укладений без її згоди, не зверталась з позовом про визнання такого договору недійсним. Зі змісту позовної заяви про розірвання шлюбу слідує, що сторони вели спільне господарство до моменту винесення рішення суду про розірвання шлюбу, оскільки позивачка у позові не зазначала, що не проживає разом з відповідачем і що між ними фактично припинені сімейно-шлюбні відносини, лише вказувала про наявність діаметрально-протилежних поглядів на шлюб та сім`ю, що підтверджує наявність таких відносин до моменту винесення рішення суду про розірвання шлюбу. Сам факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Позивачка не довела спільної участі у придбанні спірного майна, на відміну від відповідача, який мав значні доходи за час перебування у шлюбі та на час придбання спірного автомобіля. Просила відмовити у задоволенні позову.

Після залучення до участі в справі третьої особи на стороні відповідача та надходження висновку транспортно-товарознавчої експертизи, представник відповідача надала письмові пояснення, у яких зазначила, що третя особа придбала спірний автомобіль 29.04.2023, сторони відчужували його спільно, тобто погодили рішення про продаж автомобіля. Сторони розпорядилися коштами від відчуження автомобіля, як спільним сімейним бюджетом в рамках ведення спільного господарства, використавши їх на потреби родини. Третя особа була свідком спільного наміру сторін продати автомобіль, на той час бюджет у сторін був спільний, коштами від продажу автомобіля сторони розпорядилися в інтересах родини. Зазначає, що позивачка не довела відсутність поінформованості про факт відчуження автомобіля та не спростувала факт витрачання вказаних коштів в інтересах сім`ї. На момент укладення договору купівлі-продажу автомобіля він мав суттєві пошкодження та потребував ремонту, у зв`язку з чим третя особа здійснила ремонтні роботи автомобіля на загальну суму 64505 грн. Тому вартість автомобіля на момент його відчуження була меншою, ніж зазначена у висновку експерта та складала 237755 грн (302260 грн - 64505 грн). Просила відмовити у позові. До пояснень долучила докази виконання ремонтних робіт третьою особою ОСОБА_5 .

В судовому засіданні представник відповідача ствердила, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачка не надала доказів, що не погоджувала продаж автомобіля, доказів того, що коштами від продажу автомобіля сторони розпоряджалися не за спільною згодою, а також, що такі кошти були витрачені не в інтересах сім`ї. Крім того, позивачка не працювала, доходів та заробітку не мала, не вкладала власних коштів у придбання спірного автомобіля, тому автомобіль не є спільним майном подружжя.Вважає, що позивачка не вірно обрала спосіб захисту, їй необхідно було заявити вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та про визнання автомобіля спільним майном подружжя.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

27.06.2024 позивачка звернулась до суду з цим позовом.

28.06.2025 суд отримав інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача, відкрив загальне позовне провадження у справі та призначив підготовче засідання на 23.07.2024, задовольнив клопотання позивачки, витребував у Територіального сервісного центру №6845 інформацію про реєстрацію та перереєстрацію за період з 01.01.2012 по дату надання інформації, автомобіля марки «Peugeot 3008», 2011 року випуску, який належав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

17.07.2024 до суду надійшов відзив на позов, до якого долучені докази сторони відповідача.

22.07.2024 до суду надійшло клопотання представника відповідача про призначення автотоварознавчої експертизи.

23.07.2024 відповідач ОСОБА_3 подав до суду заяву про долучення до матеріалів справи копії договору купівлі-продажу автомобіля. Суд постановив ухвалу, якою залучив до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5 , оголосив у справі перерву до 12.09.2024.

12.08.2024 до суду надійшла інформація з Територіального сервісного центру №6845 щодо державної реєстрації спірного автомобіля.

12.09.2024 суд призначив автотоварознавчу експертизу, зупинив провадження у справі на час проведення експертизи.

27.11.2024 до суду надійшов висновок експерта. Суд відновив провадження у справі та призначив підготовче засідання на 10.12.2024.

09.12.2024 до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача.

Підготовче засідання відкладалося на 24.12.2024 у зв`язку з технічною неможливістю його проведення (відсутність світла згідно графіку), на 05.02.2025 за клопотанням представника позивачки, у зв`язку з зайнятістю у кримінальному провадженні.

05.02.2025 суд закрив підготовче засідання, призначив справу до судового розгляду на 25.02.2025.

Розгляд справи відкладався та оголошувалися перерви на 19.03.2025, 27.03.2025, 28.04.2025, 14.05.2025, 04.06.2025, 23.07.2025 за клопотаннями представників сторін.

23.07.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 08 год 31.07.2025.

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Суд встановив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.07.2012, від шлюбу мають двоє дітей: доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час шлюбу сторони у власність набули автомобіль марки PEUGEOT, моделі 3008, 2011 року випуску, колір сірий, VIN НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який 27.11.2020 відповідно до свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3 був зареєстрований на праві приватної власності за відповідачем ОСОБА_3 .

29.04.2023 ОСОБА_3 реалізував цей автомобіль на підставі договору купівлі- продажу 6845/2023/3793740 транспортного засобу, свої двоюрідній сестрі ОСОБА_5 за 49 000 гривень, без письмової згоди позивачки.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , ОСОБА_5 є власником автомобіля марки PEUGEOT, моделі 3008, 2011 року випуску, НОМЕР_1 , колір сірий. Право власності ОСОБА_5 зареєстроване 29.04.2023, реєстраційний номер автомобіля НОМЕР_5 .

Відповідно до висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи від 12.11.2024 №СЕ-19/123-24/12264-АВ ринкова вартість колісного транспортного засобу марки PEUGEOT 3008, моделі 3008, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_5 , VIN НОМЕР_1 , тип палива дизель, об`єм двигуна 1560 см. куб, на 29.04.2023 становила 302260 грн. Ринкова вартість колісного транспортного засобу марки PEUGEOT 3008, моделі 3008, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_5 , VIN НОМЕР_1 , тип палива дизель, об`єм двигуна 1560 см. куб, на дату проведення дослідження, тобто 12.11.2024 становить 291912 грн.

Згідно накладних №1496 від 12.07.2023 ФОП ОСОБА_8 , №1-3 від 24.08.2023 ФОП ОСОБА_9 , №1-40 від 22.09.2023 ФОП ОСОБА_9 , відпущено для ОСОБА_5 товарів на суму 42685 грн, 14400 грн, 7420 грн, відповідно.

27.06.2023 ОСОБА_1 звернулась до Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області з позовом про розірвання шлюбу, який мотивований тим, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, протилежність поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства та виховання дітей. Як подружжя протягом тривалого часу мають діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 12.07.2023 шлюб між сторонами розірваний.

Допитана як свідок, позивачка ОСОБА_1 суду показала, що з відповідачем, як подружжя, фактично перестала проживати з 3 грудня 2022 року, а через пів року сторони розірвали шлюб. Від шлюбу мають двоє дітей, станом на час розірвання шлюбу не працювала, займалась веденням домашнього господарства та вихованням дітей. На придбання спірного автомобіля подружжя витратили кошти, які отримали від продажу попереднього автомобіля, а також кошти, які тривалий час відкладали з цією метою. З грудня 2022 року подружні відносини припинилися, відповідач перейшов проживати до своєї матері за адресою: АДРЕСА_1 . Спірним автомобілем відповідач користувався одноосібно, у неї не має посвідчення водія, про те, що відповідач продав автомобіль дізналась, коли звернулась до суду з позовом про поділ автомобіля.

Допитаний як свідок, відповідач ОСОБА_3 суду показав, що проживав з позивачкою однією сім`єю як подружжя до червня 2023 року. Він був заступником голови ОСББ, приймав участь у зборах ОСББ, які проводилися у червні-липні 2023 року, що є доказом того, що проживав разом з позивачкою та вів з нею спільне господарство до часу розірвання шлюбу. На початку червня 2023 року у них стали виникати сварки з приводу грошей. 27.06.2023 позивачка подала до суду позов про розірвання шлюбу. До цього відносини були нормальні, разом планували ремонт у квартирі, придбання побутової техніки. Автомобіль часто ламався. Вони проживали майже у центрі міста, тому вирішили, що автомобіль їм не потрібен, краще за гроші від його продажу навести лад у квартирі. Питання продажу автомобіля обговорювали спільно з позивачкою у присутності його двоюрідної сестри ОСОБА_5 , яка була зацікавлена у придбанні автомобіля. Це було їх спільне рішення продати автомобіль та розподілити кошти на спільні потреби сім`ї. Так, вони зробили ремонт у квартирі (натяжні стелі), придбали побутову техніку, ліжка, стіл, телевізор у дитячу кімнату. Також оновили мобільні телефони, пральну машину. Спірний автомобіль був придбаний за його особисті кошти. На початку спільного життя позивачка отримувала мінімальну зарплату, потім не працювала, була у відпустці по догляду за першою дитиною, а коли дитині виповнилося 3 роки і до народження другої дитини,- не працювала, бо їм вистачало коштів, зароблених ним. Для продажу автомобіля всі разом: він, позивачка та ОСОБА_5 поїхали у сервісний центр. ОСОБА_5 в автомобілі передала кошти за автомобіль. Позивачка не захотіла йти в сервісний центр для переоформлення права власності на автомобіль, тому залишилася у автомобілі. Після продажу автомобіля, просив дозволу у нової власниці ОСОБА_5 на його використання, та декілька разів возив цим автомобілем позивачку та дітей.

Допитана як свідок, у режимі відеоконференції, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_5 суду показала, що є власницею автомобіля, якого придбала у подружжя ОСОБА_10 під час їх перебування у шлюбі. Вказала, що уклали письмовий договір купівлі-продажу, вона сплатила кошти. Продаж автомобіля відбувся за згодою обох подружжя. Також їй відомо, що сторони планували за кошти від продажу автомобіля робити ремонт у квартирі та придбати щось для дому. Зазначила, що постійно проживає за межами України, користується автомобілем коли приїжджає в Україну. За її відсутності автомобілем користується її батько, відповідач автомобілем не користується. Про те, що сторони розлучилися дізналася влітку 2023 року. На час продажу автомобіля між сторонами не було суперечок, вони постійно були разом, ніщо не свідчило, що збираються розлучатися. У 2023 році вона постійно перебувала в Польщі, приїжджала, коли необхідно було оформити документи на продаж автомобіля. Про намір продати автомобіль дізналася з розмов подружжя, коли приїжджала в Україну і приходила до них в гості, а вони відвідували її. Після продажу автомобіля приблизно через тиждень поїхала в Польщу, а повернулася в Україну 28.09.2023. Оплачувала ремонт автомобіля, яким займався її батько. У вересні 2022 року приїжджала в Україну, де перебувала близько місяця, наступного разу приїхала на оформлення автомобіля.

Встановлені обставини підтверджуються показаннями сторін та третьої особи, допитаних як свідки, дослідженими під час судового розгляду доказами: копією рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 12.07.2023; інформацією територіального сервісного центру МВС №31/22/5-834 від 08.08.2024, договором купівлі продажу 6845/2023/3793740 транспортного засобу від 29.04.2023, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 ; накладними №1496 від 12.07.2023 ФОП ОСОБА_8 , №1-3 від 24.08.2023 ФОП ОСОБА_9 , №1-40 від 22.09.2023 ФОП ОСОБА_9 ,

Норми права, які застосував суд. Мотиви та висновки суду.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, для укладення одним із подружжя договору щодо цінного майна має бути письмова згода іншого з подружжя (ч. 3 ст. 65 СК України).

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Частиною 1 ст. 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

В п. 30 вказаної постанови роз`яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення представників сторін, показання сторін та третьої особи, допитаних як свідки, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Щодо правового режиму автомобіля.

Спірний автомобіль придбаний під час шлюбу сторін, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, не зважаючи на те, що правовстановлюючий документ (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу) був оформлений на відповідача ОСОБА_3 . Відповідач, спростовуючи належність автомобіля до спільного майна подружжя, не довів, що спірний автомобіль придбаний за його особисті кошти, не надав доказів того, що сторони (подружжя) домовилися чи уклали шлюбний договір, про те, що автомобіль є особистою власністю чоловіка.

Твердження представника відповідача про те, що позивачка не працювала та не мала самостійного заробітку (доходу), натомість відповідач мав постійний та значний дохід, не спростовує правового режиму майна (автомобіля), як такого, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивачка, перебуваючи у шлюбі з відповідачем, за спільною згодою із чоловіком, займалася веденням домашнього господарства і здійснювала догляд за їхніми дітьми, отже не мала самостійного заробітку (доходу) з поважних причин. Вказана обставина визнана відповідачем ОСОБА_3 , який під час допиту як свідок показав суду, що після досягнення донькою трирічного віку та до народження сина, позивачка не працювала, оскільки його заробітку вистачало на їхню сім`ю.

Крім того, значні, як стверджував відповідач доходи (заробіток), не є особистими коштами відповідача, оскільки відповідач відповідно до ч.3 ст. 57 СК України не надав суду доказів, що мав кошти від отриманих премій чи нагород, які він одержав за особисті заслуги та на них придбав автомобіль.

Виходячи з презумпції спільності майна, придбаного подружжям за час шлюбу, позивачка не зобов`язана доводити відомості про наявність у неї коштів на придбання автомобіля. Натомість тягар доказування обставин, необхідних для спростування даної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, тобто на відповідача. Однак відповідач не надав суду доказів, що спірний автомобіль придбаний ним за кошти, які належали йому особисто.

Щодо продажу спірного автомобіля без згоди позивачки та використання коштів від його продажу не в інтересах сім`ї.

Суд зазначає, що здійснений відповідачем продаж спірного автомобіля, який був придбаний за час шлюбу, виходить за межі дрібного правочину (договору).

Так спірний автомобіль є цінним майном, згідно висновку експерта його вартість станом на час продажу 29.04.2023 становила 302260 грн, станом на час проведення експертизи 12.11.2024 становить 291912 грн. Отже для укладення відповідачем ОСОБА_3 договору купівлі-продажу автомобіля, відповідно до положень ст.65 СК України необхідна була письмова згода позивачки ОСОБА_1 .

Показання відповідача ОСОБА_3 , як свідка, та показання третьої особи ОСОБА_5 як свідка, щодо продажу автомобіля за спільною згодою подружжя, в т.ч. за згодою позивачки ОСОБА_1 , яка нібито була присутня у автомобілі під час передачі коштів за проданий автомобіль, та щодо використання одержаних коштів за договором купівлі-продажу автомобіля в інтересах сім`ї та на її потреби, не створює для позивачки ОСОБА_1 обов`язків за договором купівлі-продажу автомобіля. Позивачка заперечила відомості про надання нею усної згоди на продаж автомобіля для ОСОБА_5 , заперечила відомості про використання коштів від реалізації транспортного засобу в інтересах сімї та на її потреби. Зауважила, що про продаж транспортного засобу їй стало відомо при звернені до суду з цим позовом. Відповідач не довів обставини, якими обґрунтовував свої заперечення проти позову, щодо надання позивачкою згоди на реалізацію автомобіля, оскільки така згода мала б бути надана у письмовій формі. Також не довів використання коштів від продажу в інтересах та на потреби сім`ї, належними та допустимими доказами. Вказуючи на те, що на отримані від продажу автомобіля кошти сторони провели ремонт та придбали техніку, відповідач не надав відповідних належних доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування (як-то договори на здійснення ремонтних робіт, документи на придбання побутової техніки тощо).

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими.

Отже суд дійшов висновку, що відповідач здійснив відчуження автомобіля, що є спільним майном подружжя, проти волі позивачки, без письмової згоди, не в інтересах сім`ї та не на її потреби, а тому вартість проданого автомобіля враховується при поділі майна подружжя.

Щодо вартості автомобіля.

Суд відхиляє твердження сторони відповідача про те, що спірний автомобіль на час його продажу мав значні пошкодження, а тому вартість автомобіля, визначена висновком експерта в розмірі 302260 підлягає зменшенню на суму коштів, витрачених третьою особою ОСОБА_5 на його ремонт в розмірі 64505 грн, внаслідок чого вартість автомобіля складатиме 237755 грн.

Надані стороною відповідача накладні №1496 від 12.07.2023 ФОП ОСОБА_8 , №1-3 від 24.08.2023 ФОП ОСОБА_9 , №1-40 від 22.09.2023 ФОП ОСОБА_9 , за якими відпущено для ОСОБА_5 товарів на суму 42685 грн, 14400 грн, 7420 грн, відповідно, не є доказом того, що зазначені у накладних товари та роботи були вкладені ОСОБА_5 на ремонт саме спірного автомобіля, а також не є доказом того, що необхідність таких робіт виникла не внаслідок експлуатації транспортного засобу батьком третьої особи під час її перебування за межами України. Ці накладні не містять інформації щодо предмета доказування, тобто не є належними доказами відповідно до ст. 77 ЦПК України. Суд також зазначає, що накладні датовані липнем, серпнем та вереснем 2023 року, в той час як автомобіль був реалізований відповідачем 29 квітня 2023 року, а тому на підставі цих накладних не можливо встановити достовірність тієї обставини, що станом на квітень 2023 року спірний автомобіль потребував відповідного ремонту та заміни його складових.

Крім того автотоварознавча експертиза призначалася за клопотанням сторони відповідача, станом на час її проведення (листопад 2024 року) відповідачу та третій особі на стороні відповідача було відомо про вкладення коштів у ремонт спірного автомобіля у липні, серпні та вересні 2023 року, однак відповідач та його представник ставили відповідного питання перед експертом, а також не заявляли клопотання про призначення додаткової експертизи.

Отже висновком експерта встановлена дійсна (ринкова) вартість спірного автомобіля станом на дату вчинення договору-купівлі-продажу, що складає 302260 грн, а тому позивачка має право на компенсацію її частки вартості відчуженого майна у розмірі станом на дату такого відчуження. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні.

Щодо способу захисту порушеного права.

Згідно із положеннями, зокрема, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам

Позивачка, звертаючись до суду з позовом про стягнення грошової компенсації за її частку у спільному майні подружжя, не претендувала на те, щоб залишити спірний автомобіль собі, припинивши право відповідача на частку в праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Вона, навпаки, дала згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за її частку в праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача.

Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачці, право власності якої на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч. 2 ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки в неподільній речі.

Суд також зазначає, що вимога про стягнення компенсації не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам собою не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати.

Тому обраний позивачкою спосіб захисту її порушеного права є ефективним та приведе до відновлення порушеного права.

Враховуючи, що жодних домовленостей про частки позивача та відповідача щодо спільної сумісної власності на автомобіль між сторонами не було, позивачка має право на отримання відповідної компенсації вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

За таких обставин, оскільки спірний автомобіль проданий відповідачем без письмової згоди позивачки, за відсутності доказів, що такі кошти були використані в інтересах сім`ї, позивачка має право на грошову компенсацію 1/2 вартості автомобіля станом на дату його продажу у розмірі 151130 грн (302260 грн /2).

Розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК), витрати, пов`язані із залученням експертів (п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачка просила стягнути 195460 грн компенсації грошової вартості частини спірного автомобіля. Суд частково задовольнив позовні вимоги на 77,32 % (151130 грн : 195460 грн х 100%).

При зверненні до суду позивачка сплатила судовий збір у розмірі 1954,60 грн

У зв`язку із частковим задоволенням вимог позивачки на 77,32 %, відповідно до ст.141 ЦПК України, о стягнення з відповідача на користь позивачки підлягає сплачений нею судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимогв розмірі 1511,30 грн.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою, підлягають розподілу разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу визначається згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Доказами в цивільному у судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Такого висновку дійшла ВП ВС у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Звертаючись до суду, представник позивача згідно вимог ст. 134 ЦПК України, в позовній заяві зазначив про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, що складається з витрат на правову допомогу та становить 8000 грн, на підтвердження понесення яких долучив до позовної заяви договір про надання правничої допомоги від 18.10.2023, у розділі 4 якого зазначено, що замовник виплатив гонорар у розмірі 8000 грн.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі ВС від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18, про те, що інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатися тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу по кожному з видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, такого розрахунку позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Про це йдеться у постанові ВП ВС у справі, яка, серед іншого, стосується порядку та критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу та їх розподілу.

Велика Палата ВС акцентувала на етапах, у які відбувається відшкодування витрат на професійну правничу допомогу: попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами; розподіл судових витрат.

Суд може, за клопотанням сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат на підставі ст. 137 ЦПК України, у якій визначені критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Висловлюючись щодо порядку обчислення гонорару, ВП ВС вказала, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому в ст. 627 ЦК України.

Гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Ці форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту; і навпаки підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин, помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

ВП ВС зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично понесені, та оцінювати їх необхідність.

Щодо змісту детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, Велика Палата ВС виснувала, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у разі домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися із суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

ВП ВС дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Статтею 137 ЦПК України також не передбачено, що відповідна сторона зобов`язана доводити неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката одразу за всіма пунктами з переліку, визначеного вказаною статтею.

Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Розгляд справи проведений за участю представника позивачки, який приймав безпосередню участь у підготовчому засіданні та під час судового розгляду.

Суд, виходячи з критеріїв реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, сталої судової практики, вважає розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 8000 грн у даній справі неспівмірним з її складністю, обсягом матеріалів, зібраних стороною позивача, кількістю підготовлених процесуальних документів, та вважає, що витрати на правничу допомогу позивачки мають становити 5000 грн.

У зв`язку із частковим задоволенням вимог позивачки на 77,32 %, відповідно до ст.141 ЦПК України, до стягнення з відповідача на користь позивачки підлягають сплачені нею витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимогв розмірі 3866 грн.

У першій заяві по суті спору (відзив на позовну заяву) представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивачки на користь відповідача понесені ним витрати.

Розмір витрат відповідача на оплату робіт експерта становить 2865,24 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 154201326 від 21.10.2024 про їх сплату. Узв`язку із частковим задоволенням вимог позивачки, з неї слід стягнути на користь відповідача відповідно до ст.141 ЦПК України, витрати на оплату робіт експерта пропорційно до розміру позовних вимогу задоволенні яких позивачці відмовлено, що складає 22,68% (100%-77,32%) у розмірі 649,84 грн.

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи викладене, визнав необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки 4727,46 грн судових витрат, що складаються з судового збору у розмірі 1511,30 грн та витрат на професійну правничу допомогу (з урахуванням вартості витрат на оплату робіт експерта, що підлягає сплаті на користь відповідача), в розмірі 3216,16 грн (3866 грн 649,84 грн).

Керуючись ст.ст. 200, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71 СК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 151130(сто п`ятдесят одну тисячу сто тридцять) гривень грошової компенсації вартості майна подружжя.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користьОСОБА_1 4727,46 грн судових витрат, що складаються з судового збору в розмірі 1511,30 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3216,16 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6

відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Повний текст рішення виготовлений 31.07.2025.

Суддя Неоніла БЕРЕЗЮК