ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2024 року місто Київ

Справа № 757/38367/23-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/13043/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Желепи О.В., суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Невкритий Володимир Юрійович, на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 травня 2025 року (ухвалено у складі судді Тихої О.О., дата складення повного рішення не вказана)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання недійсними в частині договору факторингу та договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У 2023 році позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила визнати недійсним договір факторингу № 4 від 11 червня 2012 року та договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 11 червня 2012 року, які укладено між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», у частині передачі права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 15 квітня 2008 року та права вимоги за договором іпотеки № 82964 від 15 квітня 2008 року

В обґрунтування позову зазначала, що 15.04.2008 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1. укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 160 000 доларів США.

У забезпечення виконання кредитних зобов`язань за вказаним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1. укладено Договір іпотеки №82964 від 15.04.2008, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований у реєстрі за №10175, за умовами якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

11.06.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» були укладені Договір факторингу №4 та Договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, згідно з якими права вимоги за вказаними договором кредиту та договором іпотеки перейшло до ТОВ «Кей-Колект».

У порушення п. 3.5 договору факторингу позивача не було повідомлено про відступлення прав вимоги протягом тридцяти робочих днів з дати відступлення.

Договір факторингу № 4 від 11.06.2012 в частині передачі права вимоги за кредитним договором від 15.04.2008 ТОВ «Кей-Колект» є недійсним з огляду на те, що на час його укладення останній суперечив Розпорядженню Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», згідно з яким у фактора відсутнє право на придбання права відступної вимоги до фізичної особи, яка не є суб`єктом господарювання. Разом з тим, кошти за кредитним договором надані позивачу ОСОБА_1 як фізичній особі для задоволення власних споживчих потреб, не пов`язаних із здійсненням підприємницької діяльності.

Зазначено, що визнання недійсним договору факторингу в частині передачі права вимоги за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 , тягне за собою також і визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 15.04.2008. Крім того, за договором відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 11.06.2012 передбачено лише відступлення права вимагати грошові кошти, але в жодному разі не право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 1.3 договору факторингу передбачено, що винагорода фактора за фінансування клієнта полягає у дисконтуванні суми боргу, що складає предмет прав вимоги. Винагорода вважається отриманою фактором в момент сплати фактором суми фінансування. Разом з тим, за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 15.04.2008 кредит був наданий позивачу в іноземній валюті, проте Національний банк України не надавав ТОВ «Кей-Колект» генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій у період укладання оспорюваного договору факторингу. Таким чином, твердження у п. 4.2 договору факторингу про те, що його сторони мають достатній обсяг правоздатності для укладання і виконання цього договору, у тому числі мають усі необхідні для цього дозволи державних органів, не у повній мірі відповідають дійсності.

Таким чином, в порушення вимог п. 4.2 договору факторингу ТОВ «Кей-Колект» не мало необхідного обсягу цивільної правоздатності для здійснення будь-яких операцій з іноземною валютою, у тому числі права вимагати у позивача повернення суми кредиту; сплати процентів за користування кредитом, комісії в іноземній валюті без отримання генеральної ліцензії на це.

Також у позові зазначено, що з повними текстами оспорюваних договорів позивач ознайомилася лише під час розгляду справи № 756/5293/21 у лютому 2022 року після витребування їх судом у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Легкобит С.О., а тому наявні підстави для поновлення строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Оболонський районний суд міста Києва рішенням від 13 травня 2025 року в задоволенні позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з таким рішенням Невкритий В.Ю. в інтересах ОСОБА_1 12 червня 2025 року через систему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Зазначає, що ТОВ «Кей?Колект» не було і не є фінансовою установою, не могло виступати фактором і надавати фінансову послугу факторингу, а тому передача їй кредитної й іпотечної вимоги суперечить ст.?1079?ЦК України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Вважає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про те, що оспорюваний позивачем договір факторингу № 4 від 11.06.2012 між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладений між юридичними особами в межах здійснення господарської діяльності лише на території України, у зв`язку з чим необґрунтованими є посилання позивача на положення Конвенції УНІДРУА як на підставу для визнання недійсним вказаного договору факторингу.

Зазначає про помилковість висновку суду першої інстанції про те, що розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами договору факторингу № 4 від 11.06.2012 при його вчиненні, отже не впливає на дійсність вказаного договору, оскільки це Розпорядження було видано саме на виконання вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 та п. 6 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та пп. 7 п. 4 Положення про Державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженого Указом Президента України від 4 квітня 2003 року № 292.

Посилається на хибність висновку суду першої інстанції про те, що зазначення у кредитному договорі про надання кредитних коштів у іноземній валюті та набуття фактором права вимоги за таким кредитним договором не зобов`язує його отримувати ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, так як сам фактор не видає кредитні кошти, а набуває право вимоги сплати заборгованості у гривні за курсом відповідної валюти, оскільки для здійснення фінансовими установами факторингових операцій, предметом яких є вимоги в іноземній валюті, останні повинні мати відповідний письмовий дозвіл НБУ, який є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 1593 та яка надається фінансовим установам згідно з Положенням про порядок надання небанківським фінансовим установам генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 09 серпня 2002 року № 297.

Вважає, що суд першої інстанції не врахував, що в порушення вимог пункту 4.2. Договору факторингу, Товариство не мало права вимагати у Позивача повернення суми кредиту; сплати процентів за користування кредитом; сплати сум комісійної винагороди за надання та користування кредитними коштами, у іноземній валюті, без всіх необхідних для цього дозволів державних органів.

В іншій частині доводи апеляційної скарги повторюють мотиви позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзивах на апеляційну скаргу ТОВ «Кей-Колект» та АТ «УкрСиббанк» проти апеляційної скарги заперечували, просили її відхилити через безпідставність викладених у ній доводів, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як таке, що постановлено з дотриманням норм матеріального права.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Невкритий В.Ю. апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник ТОВ «Кей-Колект» - адвокат Мірвода А.М. та представник АТ «УкрСиббанк» - адвокат Доценко В.В. кожен окремо проти апеляційної скарги заперечували, просили її відхилити з підстав, викладених у поданих ними відзивах на апеляційну скаргу.

ОСОБА_2 або її представник у судове засідання не з`явилися, заяв чи клопотань до суду не подали, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом доставлення судової повістки в електронний кабінет ЄСІТС відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку про можливість проводити справу за відсутності осіб, що не з`явилися, враховуючи їх належне повідомлення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд першої інстанції установив, що 15.04.2008 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1. укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого останній надані кредитні кошти у розмірі 160 000 доларів США.

У забезпечення виконання кредитних зобов`язань за вказаним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1. укладено Договір іпотеки №82964 від 15.04.2008, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований у реєстрі за №10175, за умовами якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

11.06.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» були укладені Договір факторингу №4 та Договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, згідно з якими права вимоги за вказаними договором про надання споживчого кредиту та договором іпотеки перейшло до ТОВ «Кей-Колект».

Пунктом 7.6 Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 15.04.2008 передбачено, що позичальник (позивач у справі), уклавши цей договір, надає Банку (відповідачу - АТ «УкрСиббанк») згоду/право, зокрема, передавати права та обов`язки Банку за цим договором третій особі без отримання на це додаткової згоди позичальника.

У матеріалах справи наявне повідомлення про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 12-21/15225 від 20.06.2012 від АТ «УкрСибббанк» на ім`я ОСОБА_1 (після укладення шлюбу 11.08.2012 змінила прізвище на ОСОБА_1 ) та докази його направлення позивачу рекомендованим листом (список № 48 згрупованих рекомендованих відправлень; повідомлення про вручення поштового відправлення № 53 0), з якого вбачається, що позивач особисто 03.07.2012 отримала вказане відправлення.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О.В., пояснення представників сторін, розглянувши справу та перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в межах доводів апеляційної скарги, з урахуванням відзивів на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення так:

- доводи позивача про те, що її не було повідомлено про відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, укладеними з нею, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Так, у матеріалах справи наявне повідомлення про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 12-21/15225 від 20.06.2012 від АТ «УкрСибббанк» на ім`я ОСОБА_1 (після укладення шлюбу 11.08.2012 змінила прізвище на ОСОБА_1 ) та докази його направлення позивачу рекомендованим листом (список № 48 згрупованих рекомендованих відправлень; повідомлення про вручення поштового відправлення № 53 0), з якого вбачається, що позивач особисто 03.07.2012 отримала вказане відправлення. Доказів на спростування вказаної обставини стороною позивача не надано. Суд не приймає до уваги твердження представника позивача про те, що повідомлення надсилалося банком на ім`я ОСОБА_1 , у той час як позивач змінила прізвище на ОСОБА_1 , оскільки шлюб було укладено останньою у серпні 2012 року, тобто вже після укладення оспорюваних правочинів та надіслання їй, як боржнику, повідомлення про це;

- обґрунтування позовних вимог в частині того, що договором про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 11.06.2012 передбачено лише відступлення права вимагати грошові кошти від боржника ОСОБА_1 , але в жодному разі не право звернення стягнення на предмет іпотеки, суд також вважав неспроможними з огляду на те, що відповідно до п. 1.2 Договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки відступлення прав вимоги за іпотечними договорами розповсюджується в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, включаючи: всі права іпотекодержателя, що передбачені умовами іпотечних договорів; право звернення стягнення на предмети іпотеки у відповідності до іпотечних договорів;

- щодо тверджень сторони позивача про відсутність у ТОВ «Кей-Колект» генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями як на підставу для визнання недійсним в частині договору факторингу суд зазначив, що право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «Кей-Колект» за договором факторингу, не є валютною операцією, а тому не потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії, що також узгоджується із висновками зазначеними у постановах Верховного Суду від 07.08.2019 у справі № 758/8151/16-ц; від 27.02.2019 у справі № 323/1762/16-ц; від 09.07.2020 у справі № 752/18402/16-ц; від 04.11.2020 у справі № 562/3925/18;

- доводи сторони позивача про те, що ТОВ «Кей-Колект», не маючи ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій, не мало права на укладення договору факторингу, що, у свою чергу є підставою для визнання його недійсним в частині, є безпідставними, оскільки на момент укладення договору факторингу ТОВ «Кей-Колект» мало статус фінансової установи, а тому, відповідно до пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, мало право здійснювати фінансові послуги з факторингу. Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» був укладений договір факторингу, що не передбачає наявність індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Незалежно від валюти боргу, тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов`язання, валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і його виконання, є національна валюта України - гривня. Отже, ТОВ «Кей-Колект» не здійснювалися валютні операції, на проведення яких необхідна ліцензія Національного банку України.

- доводи позивача стосовно можливості укладання договорів факторингу виключно щодо прав грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання, є безпідставними, оскільки закон, зокрема приписи статей 1078-1079 ЦК України, не обмежує передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором. Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», на недотримання якого посилається позивач як на підставу недійсності договору факторингу, прийнято на підставі пункту 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг. Тобто, п.п. 2 п. 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою). Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження. Враховуючи викладене, та висновки Верховного Суду, зроблені у постанові від 30.01.2019 у справі № 462/2980/17, розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами договору факторингу № 4 від 11.06.2012 при його вчиненні, отже не впливає на дійсність вказаного договору.

- оспорюваний позивачем договір факторингу № 4 від 11.06.2012 між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладений між юридичними особами в межах здійснення господарської діяльності лише на території України, у зв`язку з чим необґрунтованими є посилання позивача на положення Конвенції УНІДРУА як на підставу для визнання недійсним вказаного договору факторингу. Таким чином, набуття ТОВ «Кей-Колект» права вимоги до боржника - фізичної особи ОСОБА_1 є правомірним;

- суд не погоджується з твердження позивача про те, що внаслідок укладення оспорюваних правочинів позивач обґрунтовує тим, що на підставі договору іпотеки № 82964 від 15.04.2008 та договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 11.06.2012 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка є предметом іпотеки, було набуте у власність відповідачем ТОВ «Кей-Колект», оскільки саме по собі відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, укладеними з позивачем, не призвело до будь-яких порушень прав позивача, а набуття права власності ТОВ «Кей-Колект» на іпотечне майно є наслідком невиконання позивачем своїх кредитних зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 15.04.2008, у зв`язку з чим іпотекодержатель (яким спочатку було АТ «УкрСиббанк, а після укладення оспорюваних договорів - ТОВ «Кей-Колект») отримав право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Тобто негативні наслідки для позивача, які полягають у тому, що іпотечне майно вибуло з її власності як іпотекодавця у власність іпотекодержателя, пов`язані саме з невиконанням нею кредитних зобов`язань, а не з укладенням оспорюваних правочинів по відступленню прав вимоги за таким кредитним зобов`язанням та пов`язаним з ним забезпечувальним договором іпотеки;

- враховуючи встановлені судом обставини та відповідні їм правовідносини, стороною позивача не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що договори факторингу та відступлення прав вимоги за договорами іпотеки в частині відступлення прав вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 15.04.2008 та за договором іпотеки № 82964 від 15.04.2008, укладеними між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1. , не відповідають вимогам чинного законодавства та не відповідають положенням ст. ст. 16, 203-204, 215, 1077, 1079 ЦК України. Суд приходить до висновку, що оспорювані позивачем договір факторингу та договір відступлення права вимоги відповідає вимогам ЦК України, Закону України «Про іпотеку», і підстав для визнання їх недійсними в частині немає, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає;

- оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача відсутня необхідність аналізувати посилання на пропуск позивачем строку позовної давності.

Колегія суддів повністю погоджується із указаними висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають нормам закону та зроблені на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, і, відповідно, відхиляє доводи апеляційної скарги щодо незаконності такого рішення й вказує на таке.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами норм статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та п`ятої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 цієї статті).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

У постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19).

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Апеляційна скарга мотивована тим, що ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями.

Колегія суддів відхиляє наведений аргумент з таких підстав.

У постановах Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2019 року в справі № 204/7396/15-ц, від 20 листопада 2019 року в справі № 336/6704/13-ц), від 11 грудня 2019 року в справі № 755/12702/16-ц вказано, що відсутність у юридичної особи ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог щодо визнання договору факторингу частково недійсним, адже ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке переходить до юридичної особи за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії».

Подібні за змістом висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 09 липня 2020 року в справі № 752/18402/16-ц, від 04 листопада 2020 року в справі № 562/3925/18, від 27 вересня 2023 року в справі № 295/4526/14, від 18 травня 2022 року в справі № 592/11042/20 та інших.

Доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «Кей-Колект» не було і не є фінансовою установою, а тому не могло виступати фактором і надавати фінансову послугу факторингу, а також для надання такої послуги мала б отримати ліцензію колегія суддів відхиляє як надумані та необґрунтовані з огляду на таке.

Згідно ст. 2 Закону України від 01 червня 2000 року № 1775-ІІІ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» (який був чинним на дату укладення спірного Договору факторингу), діяльність з надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню у порядку, передбаченому законом, який регулює відносини у цій сфері. Цим законом є Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року № 2664.

Згідно положень ст. Закону України ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено обов`язкове ліцензування наступних фінансових операцій:

- страхової діяльності;

- діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення;

- надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів;

- діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Визначення термінів прямого чи опосередкованого залучення фінансових активів наведено у Розпорядженні «Про затвердження Положення про встановлення обмежень на суміщення діяльності фінансових установ з надання певних видів фінансових послуг», затвердженого Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України 08 липня 2004 року № 1515.

На підставі вищенаведеного необхідно зробити висновок, що діяльність ТОВ «Кей-Колект» як фінансової установи, яка здійснює операції з факторингу, не підлягає ліцензуванню, оскільки факторинг не входить до переліку ліцензованих видів діяльності, вказаних у ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

ТОВ «Кей-Колект» є фінансовою установою, яка відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи № 300 серія ФК, виданої Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України 08 грудня 2011 року, надає такий вид фінансової послуги як факторинг, надання якого є його виключною діяльністю (т. 1 а. с. 71).

Відповідно до вимог частини 3 статті 1079 Цивільного кодексу України, фактором може бути банк або небанківська фінансова установа, яка отримала цей статус відповідно до законодавства.

Виходячи зі змісту ст. 1077 ЦК України, п.11 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664 з наступними змінами та доповненнями, договір факторингу за своєю правовою природою є договором про надання фінансових послуг, згідно якого одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно ст. 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно ст. 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Згідно ст.1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу.

Згідно ч.1 ст.1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Отже, за своєю правовою природою договір факторингу є договором між фактором і клієнтом, який ніяким чином не впливає, не змінює і не припиняє прав та обов`язків боржника щодо повернення грошових коштів, а тому законом не передбачено запитування згоди боржника на укладення договору факторингу.

Таким чином, умови Договору факторингу, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», є такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства та не порушують права третіх осіб.

З урахуванням викладеного, законним та обґрунтованим є також висновок суду першої інстанції про те, що спірним договором не порушуються права позивачки, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на необґрунтованість такого висновку суду.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із рішенням суду без реальних доводів щодо помилковості висновків суду першої інстанції. Доводи позову, що повторюються в апеляційній скарзі, були предметом оцінки суду першої інстанції під час ухвалення судового рішення, та знайшли належне відображення й були обґрунтовано відхилені.

При цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суд першої інстанції в повній мірі дослідив усі доводи позивача, на які він посилався як на підставу своїх вимог, надав їм належну й правильну правову оцінку, із чим апеляційний суд погоджується в повному обсязі та вказує на неспроможність доводів апеляційної скарги для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, встановила, що при вирішенні справи суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Судові витрати

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, відсутні підстави для розподілу витрат на стадії апеляційного провадження відповідно до статей 141, 382 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 259, 263, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Невкритий Володимир Юрійович, - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 30 липня 2025 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова