ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 липня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 615/2266/24

Головуючий у першій інстанції Коваленко А. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/981/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Мамонової О.Є.,

суддів Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

із секретарем: Герасименко Ю.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області, Харківська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Харківській області,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області, Харківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Харківській області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,-

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області (далі по тексту ГУ ДКСУ у Харківській області), Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі по тексту ГУ НП в Харківській області), Харківської обласної прокуратури, в якому просив стягнути з Державного бюджету держави України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 792 000 грн, 107 900 грн витрат на правничу допомогу в кримінальній справі, а всього 684 487,72 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що по факту загибелі людини на виробництві було зареєстровано кримінальне провадження №0000006 від 25.03.2013 за ч.2 ст.367 КК України стосовно ОСОБА_1 , 27.06.2013 йому було вручено підозру.

Позивач зазначав, що 25.11.2020 Валківський районний суд Харківської області виніс виправдовувальний вирок відносно нього, який залишився без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14.12.2021. Таким чином він перебув під слідством і судом з 27.06.2013 по 14.12.2021, тобто протягом восьми років і трьох місяців (99 місяців).

Указував, що більше восьми років він був змушений відчувати себе вкрай некомфортно. У нього порушився звичайний уклад життя. З досвідченого виконроба він враз перетворився на вбивцю, відносно якого тривало слідство з довголітнім судовим процесом. Він глибоко переживав, що колеги по роботі не сприймають його як рівного, бо він є підсудним за загибель людини на виробництві. Керівництво фактично змусило ОСОБА_1 подати заяву про звільнення за власним бажанням, що остаточно і кардинально завдало йому болючого удару з моральної точки зору.

Звертав увагу суду на те, що з самого початку притягнення до кримінальної відповідальності він тримав чітку позицію, що він не винуватий у тому що сталося. Він вірив, що зможе довести у законний спосіб свою невинуватість, але багаторічний термін провадження завдавав йому нестерпних душевних страждань. З дня вручення підозри його звичайний уклад життя з його звичками, правилами, відношеннями між родичами, друзями, колегами був кардинально змінений в гіршу сторону.

Наголошував, що обвинувальний акт був надуманим і абсолютно недолугим з юридичної точки зору, що змусило державне обвинувачення змінювати підстави обвинувачення. Все це свідчать про протиправність і незаконність дій, які вчинялись апаратом державного примусу, що в свою чергу є причино-наслідковим зв`язком із погіршенням його здоров`я, його надмірним хвилюванням, стресом, приниженням честі та гідності усієї його родини, також негативно вплинула на емоційно-психологічний стан потреба перебувати в залі судових засідань, очікувати результату судового провадження, важко було сприйняти, що після вироку, ще прийшлось перебувати в очікувані судових рішень апеляційної інстанції. Був порушений нормальний, соціальний та побутовий ритм життя. Постійні допити, негативно вплинули на здоров`я як фізичне так і психологічне, адже допити, та інші слідчі дії спричиняли постійний стрес та страх, що його обвинувачують в тому, чого він не робив.

Уважав, що завдана йому незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури моральна шкода становить 792 000 грн (мінімальний розмір заробітної плати 8 000 грн х 99 місяців).

Зазначав, що окрім моральної шкоди поніс і майнову шкоду у вигляді витрат, пов`язаних з оплатою діяльності адвоката у кримінальному провадженні, що становить 107 900 грн.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25.03.2025 позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди та витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, 792 000 грн.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 53950 грн витрат на правову допомогу під час здійснення кримінального провадження.

В апеляційній скарзі заступник керівника Харківської обласної прокуратури просить рішення суду першої інстанції змінити в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, зменшивши його до 158 400 грн, питання щодо розподілу судових витрат вирішити на підставі ст. 141 ЦПК України, а саме, компенсувати Харківській обласній прокуратурі за рахунок держави судовий збір за подання апеляційної скарги, посилаючись на необґрунтованість судового рішення, ухвалення з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що на момент повідомлення про підозру ОСОБА_1 та складання стосовно нього обвинувального акту, у органу досудового розслідування та прокуратури були достатні та обґрунтовані докази для вчинення зазначених процесуальних дій та подальшого підтримання публічного обвинувачення в суді.

Заявник зазначає, що судом першої інстанції правомірно зроблено висновок про необхідність застосування до вказаних правовідносин положення ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» як підставу відшкодування моральної шкоди за час перебування позивача під слідством та судом, проте, здійснено помилковий розрахунок.

Указує, що оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено 25.03.2025, суд правільно послався на Закон України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», однак не врахував, що ст. 8 цього Закону визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, на рівні 1 600 грн, а тому розмір відшкодування моральної шкоди мав становити 158 400 грн (1 600 грн х 99 місяців).

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДКСУ у Харківській області просить апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задовольнити, скасувати рішення суду в частині стягнення витрат на правову допомогу з Державного бюджету України.

Указує, що суд першої інстанції обрав спосіб відшкодування судових витрат, який суперечать принципу цільового використання бюджетних коштів, усупереч вимогам статті 137 ЦПК України не здійснив розподіл судових витрат між сторонами, натомість без жодної правової підстави стягнув судові витрати з Державного бюджету.

Уважає, що витрати на професійну правничу допомогу можуть бути стягнуті винятково зі сторони у справі - з суб`єкта, у зв`язку з протиправними діями якого подано позов, а не з Головного управління чи Казначейства (органу виконання судових рішень).

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Кічи В.В., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 53 950 грн витрат на правову допомогу під час здійснення кримінального провадження, не оскаржується та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Визначаючи розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди позивачу у сумі 792 000 грн, районний суд виходив з того, що розмір відшкодування слід розраховувати виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом та керувався Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», де мінімальна заробітна плата встановлена в розмірі 8 000 грн.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що 27.06.2013 слідчий прокуратури Нововодолазького району Харківської області молодший радник юстиції Малюкін Р.В., розглянувши матеріали досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за № 0000006 від 25.03.2013 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, та встановивши наявність достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення, відповідно до вимог ст. 42, 276, 277, 278 КПК України, повідомив ОСОБА_1 про те, що він підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України (а.с. 177 - 180).

Вироком Валківського районного суду Харківської області від 25.11.2020 у справі №631/1514/13-к ОСОБА_1 визнано не винуватим за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.275 КК України, та виправдано за недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення (а.с. 181-192).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14.12.2021 у справі №631/1514/13-к апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Біляєва Є.О. залишено без задоволення. Вирок Валківського районного суду Харківської області від 25.11.2020 у відношенні ОСОБА_1 залишено без змін (а.с. 194-199).

21.05.2020 між Адвокатським об`єднанням «Адвокатська контора «Логос» та ОСОБА_1 (замовник) укладено договір про надання адвокатських послуг №37, відповідно до п. 1.1 якого замовник в порядку та на умовах, визначених цим Договором, дає завдання, а адвокатська контора зобов`язується відповідно до завдань замовника надавати йому адвокатські послуги та представляти інтереси замовника в усіх підприємствах, установах, організаціях, в усіх загальних та спеціалізованих судах всіх інстанцій, в органах досудового розслідування, прокуратури всіх рівнім, органах Національної поліції України, податкової міліції, державної податкової адміністрації (а.с.32,33)

Згідно з актами здачі-прийняття робіт (надання послуг): № 28/03-17 від 28.03.2017, №12/04-17 від 12.04.2017, № 26/04-17 від 26.04.2017, №27/04-17 від 27.04.2017, №04/05-17 від 04.05.2017, №15/05-17 від 15.05.2017, №15/05-17 від 15.05.2017, №19/05-17 від 19.05.2017, №06/06-17 від 06.06.2017, №09/06-17 від 09.06.2017, №09/06-17 від 09.06.2017, №20/06-17 від 20.06.2017, №18/07-17 від 18.07. 2017, №25/05-18 від 25.05.2018, №21/05-20 від 21.05.2020, №08/07-20 від 08.07.2020, №19/08-20 від 19.08.2020, №21/10-21 від 21.10.2021, №20/01-22 від 20.01.2022, №26/01-22 від 26.01.2022, №12/04-22 від 12.04.2022, №12/04-22 від 12.04.2022, №14/04-22 від 14.04.2022, №25/04-22 від 25.04.2022, №11/05-22 від 11.05.2022, АО «Адвокатська контора «Логос» надала ОСОБА_1 адвокатські послуги згідно з Договором від 28.11.2016 про надання адвокатських послуг № 99 та Договором від 21.05.2020 про надання адвокатських послуг № 37 (а.с.7-20)

Відповідно до квитанцій за період з 2017 по 2022 року ОСОБА_1 сплатив АО «Адвокатській конторі «Логос» кошти за надані послуги згідно з Договору №99 від 28.11.2016 про надання адвокатських послуг на суму 107900 грн (а.с.19 зворот, 20 зворот -31)

Згідно з розрахунком адвокатських послуг по договору №37 від 21.05.2020 адвокат АО АК «Логос» Кіча В.В. надав ОСОБА_1 правову допомогу на суму 53 000 грн, а по договору № 99 від 28.11.2016 54 900 грн (а.с. 167,168).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до частин першої, другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року (далі - Закон № 266/94 ВР) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону № 266/94 ВР).

Положеннями статті 3 Закону № 266/94 ВР передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону № 266/94 ВР).

Статтею 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто вказаним Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц, яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17 та постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі №754/8730/19, від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20, від 29 вересня 2021 року у справі №607/16567/20, від 04 жовтня 2023 року у справі №757/5351/21-ц, від 18 жовтня 2023 року у справі №705/4489/20.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.06.2013 ОСОБА_1 повідомлено про те, що він підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.

Вироком Валківського районного суду Харківської області від 25.11.2020 у справі №631/1514/13-к ОСОБА_1 визнано не винуватим за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.275 КК України, та виправдано за недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14.12.2021 у справі №631/1514/13-к апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Біляєва Є.О. залишено без задоволення. Вирок Валківського районного суду Харківської області від 25.11.2020 у відношенні ОСОБА_1 залишено без змін.

Таким чином, позивач перебував під слідством і судом з 27.06.2013 по 14.12.2021, що складає 99 місяців.

Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях: від 09 липня 2007 року №6-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року №3-р/2020, від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 наголосив на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Отже, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах. Зміни у вказаний Закон не вносились.

У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №705/4489/20 Верховний Суд щодо застосування статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" установлено з 01 січня 2025 року мінімальну заробітну плату:

у місячному розмірі 8 000 гривень;

у погодинному розмірі - 48 гривень.

Розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму, зазначеного в абзаці дев`ятому статті 7 цього Закону.

Абзацом 9 статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" установлено з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2 920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення осіб, які втратили працездатність, який застосовується для визначення розміру доплати за проживання на територіях радіоактивного забруднення, в тому числі за рішеннями суду, - 1 600 гривень.

Аналізуючи релевантну судову практику Верховного Суду при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, можна дійти висновку, що Верховний Суд роз`яснював про необхідність застосування "мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду", "виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом", "мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування", а тому при вирішенні указаної справи необхідно виходити із установленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, визначеної на час розгляду справи.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі №761/22531/23 (провадження №61-7724св24), від 08 жовтня 2024 року у справі №333/2527/22 (провадження №61-7696св24), від 21 жовтня 2024 року у справі №490/7139/23 (провадження №61-8406св24), від 15 листопада 2024 року у справі №336/2137/23 (провадження №61-9291св24), від 19 грудня 2024 року у справі №488/2561/21 (провадження №61-8267св24), від 22 січня 2025 року у справі №524/6017/22 (провадження №61-13387св24), 12 лютого 2025 року у справі №753/7572/2 (провадження №61-13255св24).

Таким чином, оскільки рішення Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області ухвалено у цій справі 25.03.2025, суд першої інстанції правильно встановив, що мінімальний місячний розмір заробітної плати на момент розгляду справи, відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", становить 8 000 грн.

При цьому не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування для визначення розміру моральної шкоди розрахункової ведичини у розмірі 1 600 грн, який передбачений абзацом 9 статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік".

Так, Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати, а абзацом 9 статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" установлено прожитковий мінімум.

У зв`язку з вищевикладеним, мінімальний розмір, що підлягає до стягнення на користь позивача становить 792 000 грн з розрахунку відшкодування шкоди за 99 місяців його перебування під слідством і судом х 8000 грн.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд уважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок тривалого незаконного перебування під слідством і судом.

З указаним висновком суду першої інстанції погоджується і Харківська обласна прокуратура, яка не заперечує перебування позивача з 27.06.2013 по 14.12.2021 під слідством і судом та погоджується з правом ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди.

Зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості суд правомірно встановив, що розмір завданої ОСОБА_1 моральної шкоди становить 792 000 грн (99 місяців х 8 000 грн), який є мінімальним і достатнім для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Не заслуговують на увагу посилання ГУ ДКСУ у Харківській області на те, що витрати на професійну правничу допомогу можуть бути стягнуті винятково зі сторони у справі, однак не з Державного бюджету України.

Так, згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава України. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Органи державної влади є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.

Залучені до участі у розгляді справи органи брали участь як представники Держави, відшкодування шкоди здійснено не за рахунок коштів відповідачів, а з Державного бюджету України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.10.2023 в справі №686/7081/21 звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною в справі певний орган.

Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і в спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у судовому рішенні, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави в спірних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 в справі № 910/23967/16, від 22.09.2022 в справі № 462/5368/16-ц, від 12.07.2023 в справі № 757/31372/18-ц).

ОСОБА_1 звернувся з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, і відповідачем у такому спорі є держава, а не безпосередньо Головне управління Національної поліції в Харківській області та Харківська обласна прокуратура, права яких ухваленим в справі судовим рішенням непорушені.

Таким чином і відшкодування моральної шкоди, і суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Виходячи з вищезазначеного, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів уважає, що оскаржуване рішення районного суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 серпня 2025 року.

Головуюча О.Є. Мамонова

Судді: Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко