У х в а л а

28 липня 2025 року

м. Київ

Справа № 496/5652/22

Провадження № 61-1671ск25

Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду Гудими Д. А. ознайомився із касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - позивач), інтереси якого представляє адвокат Шарандак Андрій Андрійович (далі - адвокат),

на постанову Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року

у справі за позовом позивача до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - відповідач) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_2 (далі - третя особа) як начальника виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо» станції «Одеса-Головна» філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» - про визнання протиправним і скасування наказу про припинення трудового договору (контракту), поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди і

в с т а н о в и в:

1. У листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив:

(1) визнати протиправним (незаконним) і скасувати наказ третьої особи від 3 травня 2022 року № 261/ОС (далі - наказ про звільнення);

(2) поновити позивача на посаді начальника пасажирського поїзда виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо» станції «Одеса-Головна» філії «Пасажирська компанія» з 4 травня 2022 року;

(3) стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 4 травня 2022 року;

(4) стягнути з відповідача на користь позивача 50 000,00 грн відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним звільненням.

2. 29 квітня 2024року Біляївський районний суд Одеської області ухвалив рішення, згідно з яким позов задовольнив: визнав протиправним і скасував наказ про звільнення; поновив позивача на роботі; стягнув з відповідача на користь позивача 391 929,30 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період із 4 травня 2022 року до дати поновлення на роботі та 50 000,00 грн компенсації моральної шкоди; вирішив питання про розподіл судових витрат.

3. 28 листопада 2024 року Одеський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою частково задовольнив апеляційну скаргу відповідача: скасував рішення суду першої інстанції й ухвалив нове - про відмову у задоволенні позову.

4. 6 лютого 2025 року адвокат в інтересах позивача подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати зазначену постанову та залишити в силі рішення Біляївського районного суду Одеської області від 29 квітня 2024 року. Мотивував касаційну скаргу так:

- апеляційний суд не врахував висновки, сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 8 квітня 2020 року у справі № 357/11936/18, від 17 лютого 2022 року у справі № 608/1224/20, від 27 вересня 2023 року у справі № 677/1181/22, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2022 року у справі № 293/100/20, про те, що звільнення працівника на підставі пункту 8 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за невиконання чи неналежне виконання обов`язків, передбачених контрактом, не можна вважати законним без визначення конкретних умов контракту, які не виконував чи неналежно виконував працівник, і без встановлення допущених ним порушень на підставі належних і допустимих доказів; у разі розірвання контракту з ініціативи роботодавця з підстав, установлених у контракті, але непередбачених чинним законодавством, звільнення відбувається за пунктом 8 статті 36 КЗпП України (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідач не надав позивачеві жодних пояснень і документів (крім наказу про звільнення) щодо причин і підстав звільнення. Адвокат в інтересах позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом, у якому просив надати інформацію про те, які вимоги (пункти) контракту від 3 квітня 2013 року № 20 порушив позивач, та чим підтверджуються такі порушення. У відповіді на цей запит відповідач формально вказав пункт 8 статті 36 КЗпП України і пункт 18 контракту без конкретизації порушеного припису контракту та доказів, які це порушення підтверджують.

Під час розгляду справи відповідач неодноразово наголошував, що позивач порушив: (1) пункт 7.2 розділу 7 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 27 грудня 2006 року № 1196; (2) пункти 6.6, 6.9, 10.4, підпункт 10.2.1 Інструкції начальника поїзда, затвердженої наказом від 27 квітня 2012 року № 158-Ц; (3) пункт 5.3 Антикорупційної програми відповідача; (4) Положення технологічного процесу роботи резерву провідників. Наведений перелік нормативно-правових актів вказує на звільнення позивача з підстав, передбачених законодавством, а не підстав, визначених контрактом;

- апеляційний суд в оскарженій постанові необґрунтовано застосував висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 серпня 2023 року у справі № 760/30442/21, про те, що, вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цього припису трудовий договір припиняється за наявності умов, визначених сторонами у контракті для його розірвання.

У справі № 496/5652/22 позивач оскаржив підстави та порядок його звільнення, тоді як у справі № 760/30442/21 визначальною була перевірка законності способу звільнення.

На думку позивача, наведена розбіжність у підставах позову й обставинах справ є підставою для відступлення від висновку, який сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 серпня 2023 року у справі № 760/30442/21 (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України);

- апеляційний суд порушив норми процесуального права, що зумовило скасування законного рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову. Апеляційний суд не звернув увагу на відзив позивача на апеляційну скаргу відповідача та додане до нього клопотання про врахування і надання оцінки викладеним у відповіді на відзив на позов доводам позивача (останній детально спростував аргументи відповідача). В оскарженій постанові апеляційний суд не навів мотивів відхилення доводів позивача, порушив приписи частини другої статті 367 і підпункту «в» пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України. Висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позову ґрунтується на неналежних і недопустимих доказах (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). Встановлення обставин справи, дослідження й оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

5. 13 березня 2025 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив касаційну скаргу без руху та встановив для усунення недоліків останньої десятиденний строк із дня вручення тієї ухвали. Позивач мав: (1) додатково обґрунтувати підстави касаційного оскарження, (2) надати копії доданих до касаційної скарги матеріалів для інших учасників справи; (3) доплатити 1 985,60 грн судового збору.

6. 17 квітня 2025 року позивач подав до Верховного Суду заяву про усунення недоліків, до якої додав: квитанцію до платіжної інструкції на переказ готівки№ ПН473 від 7 квітня 2025 року про сплату 1 985,60 грн судового збору; уточнену касаційну скаргу та її копії з додатками для інших учасників справи.

7. За змістом пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом, якщо у ній не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку:

8. Однією з підстав касаційного оскарження позивач вказав пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України, однак належно не обґрунтував підставу, визначену в цьому пункті. Незгода позивача із застосуванням апеляційним судом висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеного у постанові від 23 серпня 2023 року у справі № 760/30442/21, через відмінність підстав позову й обставин обох справ не є підставою для перегляду постанови апеляційного суду згідно з пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України. Тому не можна вважати, що позивач виклав передбачену в цьому пункті підставу для оскарження постанови апеляційного суду в касаційному порядку. З огляду на це у частині вказаної підстави касаційну скаргу слід повернути.

Керуючись статтями 260, 261, 389, 393 ЦПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в :

повернути касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року щодо її оскарження з підстави, передбаченої у пункті 2 частини другої статті 389 ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя Д. А. Гудима