ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня2025 року

м. Київ

справа № 522/3657/22

провадження № 61-7906св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа- ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Косіцина В. В., та постанову Одеського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року, прийняту у складі колегії суддів: Коновалової В. А., Лозко Ю. П., Карташова О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договорів про пайову участь недійсними, переведення прав та обов`язків пайовика, визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності та визнання права власності.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з 25 листопада 2000 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .

22 вересня 2011 року в інтересах матері ОСОБА_3 - ОСОБА_2 укладені договори про пайову участь в будівництві об`єкта нерухомого майна. Сторонами за вказаними договорами є ТОВ «Діана-Плюс» та ОСОБА_2 , в інтересах якої діяла його дружина ОСОБА_3 . Ціна договору - 4 549 452,26 грн, що еквівалентно 570 557,24 дол. США.

Зазначає, що кошти за вказаним договором сплачував він і це були його особисті кошти.

За договорами про пайову участь в будівництві ОСОБА_2 набула право власності на (пай) квартиру АДРЕСА_1 та (пай) квартиру АДРЕСА_2 . Акти приймання-передачі вказаного нерухомого майна від 12 лютого 2013 року підписував він, а відповідач жодного відношення до цього не мала.

Вказував на те, що відповідачка набула право власності на вказане майно незаконно, внаслідок спільних дій з ОСОБА_3 , шляхом введення його в оману.

З урахуванням зазначеного та заяви про зміну підстав позову, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати договір про пайову участь в будівництві об`єкта нерухомого майна № 12/307-3 від 22 вересня 2011 року, укладений між ТОВ «Діана-Плюс» та ОСОБА_2 , недійсним в частині преамбули договору;

- визнати договір про пайову участь в будівництві об`єкта нерухомого майна № 12/308-3 від 22 вересня 2011 року, укладений між ТОВ «Діана-Плюс» та ОСОБА_2 , недійсним в часині преамбули;

- перевести на нього права та обов`язки пайовика квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 59,9 кв. м, житловою площею 37,8 кв. м, та квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 54,1 кв. м, житловою площею 26,5 кв. м;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12 квітня 2013 року № НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_3 ;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12 квітня 2013 року № НОМЕР_2 на квартиру АДРЕСА_4 ;

- визнати за ним право власності на вказані квартири.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 липня 2023 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року, позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту свої прав, так як нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони цього договору.

Вимога про переведення на позивача прав та обов`язків пайовика квартир є неналежним способом захисту майнового права позивача, оскільки ТОВ «Діана- плюс» нічим не порушила права позивача, який стверджував, що добровільно погодився на укладання договорів саме відповідачкою як пайовиком.

Свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто свідоцтво про право власності не породжує виникнення у власника відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності, а тому позовні вимоги про визнання недійсними свідоцтв про право власності є неналежним способом захисту, оскільки останнє не породжує виникнення права власності у позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У травні 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачка ніякої участі у придбанні спірних квартир не брала, кошти за них не сплачувала. ОСОБА_2 є фіктивним покупцем. У відповідачки були відсутні грошові кошти на придбання спірного нерухомого майна. Кошти за спірні квартири сплатив позивач, який, як на момент укладення оспорюваних договорів, так і до моменту повної сплати за вказаними договорами, отримував дохід, достатній для придбання вказаних квартир.

Висновок судів попередніх інстанції про те, що нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони цього договору, суперечить висновку, який міститься в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року у справі № 761/32029/15-ц.

Єдиним дієвим та ефективним способом захисту прав позивача є визнання договору про пайову участь у будівництві частково недійсним в частині преамбули, оскільки ОСОБА_2 є фіктивним покупцем.

Позовна вимога про переведення на позивача прав та обов`язків за договором одночасно відповідає як способу захисту прав та інтересів, як зміна правовідношення, так і змісту порушеного права, способу (характеру) його порушення, наслідками, які спричинило порушення, а також найпростішим шляхом забезпечує відновлення та реалізацію відповідного права.

Крім того, суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, безпідставно відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/879/18, від 21 січня 2020 року у справі № 915/1844/18, від 20 травня 2021 року у справі № 361/953/16-ц (провадження № 61-3847св19).

Доводи інших учасників справи

У липні 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Свида К. В. подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У жовтні 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Якового Є. В. про зупинення дії рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 липня 2023 року та постанови Одеського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року у цій справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

25 листопада 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрований шлюб. Прізвище ОСОБА_5 змінено на « ОСОБА_5 ».

22 вересня 2011 року між ТОВ «Діана-Плюс» та ОСОБА_2 , в інтересах якої діяла ОСОБА_3 на підставі довіреності № 7296 від 12 вересня 2011 року, укладений договір № 12/305-311/3 про пайову участь в будівництві об`єкта нерухомого майна, за умовами якого договір є договором купівлі-продажу майнових прав відповідно до ЦПК України.

Згідно з умовами вказаного договору об`єктом будівництва є багатоповерховий житловий комплекс з торгово-офісним приміщенням та підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_5 . Побудоване майно: квартири будівельний номер: АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , проектною площею - 494,48 кв. м, розташоване на 12-му поверсі житлового комплексу об`єкта будівництва.

22 вересня 2011 року між ТОВ «Діана - Плюс» та ОСОБА_2 укладений договір № 12/307-3 про пайову участь в будівництві об`єкта нерухомого майна (квартира будівельний номер АДРЕСА_13 , за умовами якого, за своїм правовим змістом договір є договором пайової участі в будівництві об`єкту нерухомого майна відповідно до ЦПК України.

22 вересня 2011 року між ТОВ «Діана - Плюс» та ОСОБА_2 укладений договір № 12/308-3 про пайову участь в будівництві об`єкту нерухомого майна (квартира будівельний номер АДРЕСА_14 , за умовами якого, за своїм правовим змістом договір є договором пайової участі в будівництві об`єкту нерухомого майна відповідно до ЦПК України.

12 лютого 2013 року між ТОВ «Діана - Плюс» в особі директора Ківана Р. А. та ОСОБА_2 , від імені якої на підставі довіреності від 22 вересня 2011 року № 7686 діяв ОСОБА_1 , підписаний акт приймання-передачі паю (квартири) АДРЕСА_1 ).

12 лютого 2013 року між ТОВ «Діана - Плюс» в особі директора Ківана Р.А. та ОСОБА_2 , від імені якої на підставі довіреності від 22 вересня 2011 року № 7686 діяв ОСОБА_1 , підписаний акт приймання-передачі паю (квартири) АДРЕСА_2 .

Згідно зі свідоцтвами про право власності від 12 квітня 2013 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_15 .

Технічні паспорти на вказані квартири оформлені на користувача ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями статті 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц (провадження № 61 14680сво20) зазначено таке: «висновки судів про те, що оспорювані договори купівлі-продажу земельних ділянок у частині покупця є удаваними, оскільки придбані Особа 1 за кошти та для потреб позивача (єпархії), без створення правових наслідків для себе, як фізичної особи, є безпідставними, так як нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням».

При цьому, Верховний Суд відступив від висновку щодо застосування норми права, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду, зокрема, у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 265/3310/17 (провадження № 61-2308св19), а також і від аналогічного висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 466/8968/19 (провадження № 61-1188св21), про те, що «при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд повинен встановити, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає; вказаний договір відповідно до статей 235, 236 ЦК України може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно».

Ураховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту свої прав, так як нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони цього договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним/недійсним у частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.

Також колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що позовні вимоги про переведення на позивача прав та обов`язків пайовика квартир за договорамикупівлі-продажу майнових прав, є неналежним способом захисту майнового права позивача, оскільки договори купівлі-продажу майнових прав є такими, що вичерпали свою дію, так як об`єкти будівництва 12 лютого 2013 року передані ОСОБА_2 , а 12 квітня 2013 року за останньою зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно.

Верховний Суд підкреслює, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто оспорювані позивачем свідоцтва про право власності не породжують виникнення у відповідача відповідного права, а тому суди попередніх інстанцій правильно відмовили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 12 квітня 2013 року.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Перевіряючи доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд розглянув справу за відсутності сторони позивача, безпідставно відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, колегія суддів виходить із такого.

У справі, яка переглядається, позивач та його представник були належним чином повідомлені про розгляд справи в апеляційному суді, були обізнані про дату судового розгляду справи апеляційним судом, однак у судове засідання, призначене на 22 квітня 2024 року, не з`явилися. Представник позивача подав до апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи, у задоволенні якого апеляційний суд відмовив.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Такий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 25 листопада 2024 року у справі № 138/1593/18, від 02 жовтня 2024 року у справі № 757/61314/18-ц, від 17 липня 2024 року у справі № 182/3021/21, від 25 червня 2024 року у справі № 496/5051/19 та ін.

Колегія суддів зазначає, що явка до апеляційного суду учасників справи не є обов`язковою, позиція позивача у справі є чіткою і зрозумілою, а тому розгляд справи апеляційним судом за відсутності позивача та його представника не призвів до порушення права позивача на судовий захист.

Посилання у касаційній скарзі на неврахування судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку.

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій та стосуються переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У справі, яка розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивача іншої точки зору на встановлені судами обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухвалених судами попередніх інстанцій судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь позивача.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 липня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць Б. І. Гулько Д. Д. Луспеник