ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/534/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

за участю секретаря Панькевич Т.І.,

представника апелянта адвоката Шевчука В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №607/18240/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 лютого 2025 року, ухвалене суддею Черніцькою І.М., повний текст якого складено 10 березня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент патрульної поліції про витребування майна із чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі позивачка, апелянт) звернулась до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області (далі ГУ НПУ в Тернопільській області, відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Департамент патрульної поліції про витребування з чужого незаконного володіння транспортного засобу марки Audi A8, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , без оплати нарахованих штрафів за порушення ПДР до моменту набуття права власності позивачем на наданий автомобіль, вартості послуг з транспортування та зберігання на спеціальному майданчику тимчасового зберігання.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка вказала, що 31 травня 2024 року набула у власність вказаний автомобіль, який в даний час перебуває на спецмайданчику тимчасового зберігання ГУНП в Тернопільській області в с.Байківці Тернопільського району. На її усні прохання повернути автомобіль працівники спецмайданчику відмовляються, мотивуючи тим, що потрібна згода УПП в Тернопільській області, сплата штрафів та послуг із зберігання автомобіля.

Вказує, що за час перебування автомобіля у її власності вона жодних ПДР не порушувала та автомобіль був поміщений на спецмайданчик до набуття нею права власності, за порушення ПДР попереднім власником майна.

Посилаючись на наведене та те, що вона є добросовісним набувачем спірного майна, а відповідач продовжує утримувати автомобіль, чим порушує її право власності в частині володіння та користування, просить позов задовольнити.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 лютого 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вважає, що мотивуючи відмову у задоволенні позовних вимог внаслідок невірно обраного способу захисту, суд першої інстанції помилково визнав, що перебування спірного транспортного засобу на спецмайданчику потрібно розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння цим майном.

Зазначає, що фактичне володіння транспортним засобом саме позивачкою не відбувається, через утримання його ГУНП на спецмайданчику з 29 березня 2021 року, а тому вона не має фізичного доступу до майна, що підтверджується листом ГУНП від 03 вересня 2024 року № 1194-2024 та позицією представника ГУНП в Тернопільської області. Тому, виходячи із змісту ст.387 ЦК України, слід визнати факт вибуття транспортного засобу із володіння позивачки фактично безстроково, оскільки обов`язок по сплаті штрафів покладено на особу, в якої було вилучено транспортний засіб.

Посилаючись на пункт 43 постанови ВП ВС від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, провадження № 14-181цс18, вказує, що для володіння рухомим майном важливо встановити факт фізичного утримання речі.

У даній справі, як зазначає апелянт, ГУНП не заперечило факт утримання автомобіля після 31 травня 2024 року після перереєтрації автомобіля на нового власника позивачку. Відтак правильною конструкцією позову у спорі про відмову у поверненні належного позивачці транспортного засобу, як неволодіючому власнику, є вимога про повернення такого майна, тобто віндикаційний позов.

Окрім цього, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції посилається на Порядок тимчасового утримання транспортних засобів, затверджений постановою КМУ №1102 від 17 грудня 2008 року, який передбачає повернення автомобіля за умови сплати штрафів і вартості зберігання. Однак цей Порядок стосується правопорушника, а не добросовісного набувача. Вказує, що позивачка не була стороною адміністративного провадження, а штрафи накладено на ОСОБА_3 .

У відзиві на апеляційну скаргу ГУНП в Тернопільській області просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Зокрема зазначає, що 26 червня 2024 року до УПП в Тернопільській області ДПП надійшов адвокатський запит від ОСОБА_4 , на який 14 червня 2024 року було надано відповідь про умови повернення транспортних засобів у відповідності до Порядку тимчасового утримання транспортних засобів, затвердженого постановою КМУ №1102 від 17 грудня 2008 року (далі Порядок №1102), а також те, що до компетенції УПП в Тернопільській області ДПП не входить зберігання та видача транспортних засобів зі спецмайданчика, а лише надається інформація щодо виконання винесених постанов про накладення стягнення у вигляду штрафу.

Вказує, що умовами повернення транспортного засобу є оплата вартості послуги з транспортування та/або зберігання транспортного засобу, а в разі винесення постанови про накладення стягнення у вигляді штрафу його сплата.

Згідно з п.12 Порядку №1102, повернення тимчасово затриманого транспортного засобу, який зберігається на спеціальному майданчику чи стоянці, здійснюється за письмовим зверненням його водія, власника (співвласника) за умовами оплати ним витрат, пов`язаних з транспортуванням та зберіганням такого транспортного засобу, та пред`явлення відповідного протоколу про адміністративне правопорушення.

Позивачем зазначено в позовній заяві, що відповідно до п.6 ч.3 ст.175 ЦПК України заходи досудового врегулювання спору не вживались. Позивачем не доведено у встановленому законом порядку того, що вона зверталася до відповідача з письмовим зверненням за отриманням транспортного засобу.

Також вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн є неспівмірними зі складністю справи та ціною позову.

Вказує, що позивачем у цій справі не подано докази здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, акт приймання-передачі наданих послуг є неконкретизованим і не містить детального опису виконаних адвокатом робіт, а тому, на думку відповідача, не має підстав для стягнення витрат на правничу допомогу.

В судовому засіданні представник апелянта просив задовольнити апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомленні про день і час розгляду справи.

Заслухавши доповідача, представника апелянта, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

29 березня 2021 року о 04:40 год в м.Тернополі по вул.Степова водій ОСОБА_3 керував автомобілем марки Audi A8, державний номерний знак НОМЕР_2 , з явними ознаки наркотичного сп`яніння. Від проходження огляду на визначення стану наркотичного сп`яніння в медичному закладі водій ОСОБА_3 категорично відмовився, у зв`язку з чим працівниками поліції відносно ОСОБА_3 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП.

Окрім того, ОСОБА_3 керував таким автомобілем будучи обмеженим у праві керування постановою виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області ВП № 58536724 від 13 вересня 2019 року. Вказаними діями вчинив правопорушення, передбачене ч.3 ст.126 КУпАП.

Вказані обставини встановленні постановами Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 травня 2021 року, 20 травня 2021 року, які набрали законної сили.

Відповідно до акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу А 55 від 29 березня 2021 року, складеного о 05:08 год працівниками УПП в Тернопільській області встановлено, що здійснено огляд спірного транспортного засобу та поміщення його на зберігання на спецмайданчик в с.Байківці. Огляд та затримання здійснено у зв`язку із ст.ст.265-2, ч.4 ст.126 та ч.1 ст.130 КУпАП. Власник спірного автомобіля ОСОБА_3 .

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 травня 2021 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 травня 2021 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.126 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 місяці.

31 травня 2024 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6141/2024/4648906, який зареєстрований та підписаний сторонами у сервісному центрі 6141 РСЦ ГСЦ МВС в Тернопільській області .

Згідно умов п.п.1.1, 2.1, 2.2 договору, ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_2 транспортний засіб марки Audi A8, синього кольору, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 . Спірний транспортний засіб належить продавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію від 21 травня 2024 року ТСЦ 6141. Передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна. Право власності переходить до покупця з моменту підписання договору. Згідно умов п.1.2 договору сторони погодили, що продавець гарантує, що транспортний засіб, належить йому на праві власності, не обтяжений арештом, у розшуку, заставі не перебуває, не є предметом спору у суді.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 встановлено, що спірний транспортний засіб зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 31 травня 2024 року.

Відповідно до відповіді УПП в Тернопільській області від 24 червня 2024 року на запит адвоката Шевчука В.О., спірний транспортний засіб тимчасово затриманий працівниками УПП в Тернопільській області та доставлений на спецмайданчик ГУНП в Тернопільській області в с.Байківці на підставі вимог ст.265-2 КУпАП. Умовою повернення автомобіля є оплата вартості послуги з транспортування та/або зберігання автомобіля, а також сплата штрафу. До компетенції УПП не входить видача транспортних засобів із спецмайданчика, а лише надається інформація щодо виконання винесених постанов про накладення стягнення.

Як вбачається із листа ГУНП в Тернопільській області від 03 вересня 2024 року за № 1194-2024, спірний автомобіль поміщений на спецмайданчик в с.Байківці 29 березня 2021 року, де перебуває по даний час, внаслідок порушення водієм ОСОБА_3 вимог ч.1 ст.130 та ч.4 ст.126 КУпАП. ОСОБА_2 не зверталась із письмовою заявою про повернення спірного автомобіля.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з обрання неналежного способу захисту, оскільки позивачка є власником транспортного засобу та залишається його володільцем, а тому для захисту її права застосовується інститут усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном. Таким чином вважав, що у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник автомобіля, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такого транспортного засобу.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду про відмову у задоволенні позовних вимог, однак не погоджується з мотивами, з яких суд виходив, а тому воно підлягає зміні.

Стосовно обраного позивачкою способу захисту апеляційний суд зазначає наступне.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Для вирішення питання про те, чи обрано позивачкою належний спосіб захисту, необхідно з`ясувати, до якого різновиду позовів - віндикаційного чи негаторного - належить пред`явлений нею позов.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння.

Оскільки у цій справі необхідно вирішити питання про віднесення позову до віндикаційного чи негаторного, які є різновидами способів захисту права власності, поняття володіння слід розглядати як складову змісту такого права.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо обрання позивачкою неналежного способу захисту.

Що стосується суті позовних вимог, то колегія суддів зазначає наступне.

Частинами першої-другої статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 334 ЦК України). На відміну від нерухомого майна, ЦК України не передбачено переходу права власності на рухоме майно за наслідком державної реєстрації переходу права на підставі правочину, навіть якщо реєстрація рухомого майна є обов`язковою виходячи з нормативного регулювання (частина четверта статті 334 ЦК України).

Відповідно до статті 34 Закону №3353-XII державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення.

Отже, правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі загальних положень ЦК України про перехід права власності за договором, спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Закону № 3353-XII та прийнятих на його виконання нормативних актів відповідних органів, що регламентують порядок державної реєстрації окремих видів транспортних засобів.

У постанові ВП ВС від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20 також вказано, що: «положеннями частини першої статті 334 ЦК України щодо переходу права власності на рухоме майно не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації. Право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статей 6, 627, 628 ЦК України. Якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності у конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу».

Як встановлено судом вище, 31 травня 2024 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6141/2024/4648906, який зареєстрований та підписаний сторонами у сервісному центрі 6141 РСЦ ГСЦ МВС в Тернопільській області.

Згідно умов п.п.1.1, 2.1, 2.2 договору, ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_2 транспортний засіб марки Audi A8, синього кольору, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 . Спірний транспортний засіб належить продавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію від 21 травня 2024 року ТСЦ 6141. Передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна. Право власності переходить до покупця з моменту підписання договору. Згідно умов п.1.2 договору, сторони погодили, що продавець гарантує, що транспортний засіб, належить йому на праві власності, не обтяжений арештом, у розшуку, заставі не перебуває, не є предметом спору у суді.

Тобто, 31 травня 2024 року позивачка набула у власність автомобіль марки Audi A8, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , який фактично перебував на момент купівлі на спецмайданчику тимчасового зберігання ГУНП в Тернопільській області в с.Байківці Тернопільського району та не був переданий покупцю продавцем.

Як вірно зазначено у відзиві на апеляційну скаргу, процедура повернення тимчасового затриманого транспортного засобу здійснюється відповідно до Порядку №1102.

Умовами повернення зазначеним особам транспортного засобу є оплата вартості послуги з транспортування та/або зберігання транспортного засобу, а в разі винесення постанови про накладення стягнення у вигляді штрафу - його сплата.

Згідно з п.12 Порядку №1102, повернення тимчасово затриманого транспортного засобу, який зберігається на спеціальному майданчику чи стоянці, здійснюється за письмовим зверненням його водія, власника (співвласника) за умовами оплати ним витрат, пов`язаних з транспортуванням та зберіганням такого транспортного засобу, та пред`явлення відповідного протоколу про адміністративне правопорушення.

З огляду на зазначене вище, доводи апеляційної скарги про те, що оскільки штраф був застосований саме до попереднього власника, а тому позивачка не зобов`язана його сплачувати, не свідчать про незаконність володіння спірним транспортним засобом ГУНП в Тернопільській області, оскільки укладення договору купівлі-продажу автомобіля відбулося за волевиявленням сторін, в тому числі покупця, а у випадку ненадання продавцем покупцю достовірної інформації щодо місця зберігання автомобіля чи наявності на ньому обтяжень, а також відмова у передачі транспортного засобу за договором купівлі-продажу, може бути підставою для звернення з відповідними вимогами до продавця, в тому числі з підстав невиконання, чи неналежного виконання умов договору купівлі-продажу.

Інші доводи апеляційної скарги не свідчать про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За вказаних обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення зміні.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 лютого 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 серпня 2025 року.

Головуючий

Судді