ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 756/1800/24

провадження № 61-3251св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - начальник відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бучацький Юрій Олександрович,

заінтересована особа (стягувач)- Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Корнієнком Сергієм Валерійовичем, на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 29 квітня 2024 року у складі судді Майбоженко А. М. та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст вимог скарги

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бучацького Ю. О., стягувач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк»).

Скарга мотивована тим, що вона є боржником у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, відкритих з примусового виконання виконавчого листа № 2-1529/12, виданого Оболонським районним судом м. Києва.

06 лютого 2024 року її представник - адвокат Корнієнко С. В. від начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бучацького Ю. О. отримав листпро відмову у скасуванні постанов у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3.

Вважала вказане рішення необґрунтованим, оскільки виконавчі провадження були відкриті з порушенням правил підвідомчості, визначених пунктом 2 частини другої статті 21 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (чинного на час видачі виконавчих листів та пред`явлення їх до виконання), відповідно до якого на відділ примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головного управління юстиції в області, містах Києві та Севастополі покладається виконання рішень, за якими сума зобов`язань становить від трьох до десяти мільйонів гривень або еквівалент цієї суми в іноземній валюті.

Зазначала, що вона, як заставодавець, відповідає перед заставодержателем ПАТ АБ «Укргазбанк» за невиконання позичальником ОСОБА_2 основного зобов`язання у межах вартості предмета застави у розмірі 1 144 000 грн, тому під час відкриття вказаних виконавчих проваджень були порушені правила підвідомчості, оскільки виконання цього виконавчого документу відноситься до компетенції відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції в м. Києві за місцезнаходженням заставного майна, на яке звернуто стягнення.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд:

визнати дії начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бучацького Ю. О. щодо відмови у скасуванні постанов державних виконавців відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві у виконавчих провадженнях:

- № НОМЕР_1 про відкриття виконавчого провадження від 28 січня 2016 року, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28 січня 2016 року, про повернення виконавчого документа стягувачу від 02 червня 2016 року;

- № НОМЕР_2 про відкриття виконавчого провадження від 21 червня 2016 року та про повернення виконавчого документа стягувачу від 30 червня 2016 року;

- № НОМЕР_3 про відкриття виконавчого провадження від 03 серпня 2016 року, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04 серпня 2016 року, про повернення виконавчого документа стягувачу від 21 лютого 2017 року, неправомірними;

зобов`язати начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бучацького Ю. О. скасувати вказані постанови.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 29 квітня 2024 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 є боржником у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, тому відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція), не вправі звертатися до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Районний суд дійшов висновку, що рішення начальника відділу, прийняте за результатами перевірки виконавчих проваджень у порядку статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», не порушує права боржника, оскільки сам начальник відділу не є повноважною особою для здійснення контролю за виконавчими провадженнями щодо боржника і не вправі приймати рішення про скасування постанов підпорядкованих йому державних виконавців за його скаргою.

Суд першої інстанції вважав, що належним способом захисту прав боржника є звернення до суду, який видав виконавчий документ зі скаргою щодо рішень державних виконавців, прийнятих у цих виконавчих провадженнях.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 29 квітня 2024 року змінено, викладено її в редакції цієї постанови.

В іншій частині ухвалу суду першої інстанцій залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що районний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 , проте помилково виходив із того, що відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень боржник не вправі звертатися до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Апеляційний суд вважав, що ОСОБА_1 пропустила десятиденний строк на звернення до суду зі скаргою з дня, коли вона дізналася або повинна була дізнатися про порушення права, оскільки на підставі виконавчого листа № 2-1529/12, виданого Оболонським районним судом м. Києва неодноразововідкривалися та закривалися виконавчі провадження, а боржникоскаржувала постанови державного виконавця у межах виконавчого провадження № НОМЕР_4, яке також відкрите на підставі вищевказаного виконавчого листа.

Суд апеляційної інстанції урахував, що ОСОБА_3 також оскаржувала інші виконавчі провадження, відкриті на підставі виконавчого листа № 2-1529/12, виданого Оболонським районним судом м. Києва23 жовтня 2012 року, що підтверджується рішенням Окружного адміністративного суду м. Києві від 27 червня 2022 року у справі № 320/4755/20, копія якого знаходиться в матеріалах справи. Суд відхилив посилання ОСОБА_1 на те, що про порушення свого права вона дізналася 06 лютого 2024 року з листа начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бучацького Ю. О. про відмову у скасуванні постанов у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Корнієнко С. В., посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 29 квітня 2024 року, постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги ОСОБА_1 .

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У березні 2025 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.

У квітні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2025 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Корнієнком С. В., мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що предметом оскарження були не безпосередньо дії державних виконавців, а дії начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бучацького Ю. О.

Зазначає, що строк, встановлений пунктом «а» частини першої статті 449 ЦПК України та частиною п`ятою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» боржником не порушено, оскільки заявник звернулася до суду зі скаргою у межах встановленого десятиденного строку з моменту, коли її представник дізнався про порушення прав і свобод його довірителя - 06 лютого 2024 року.

На думку заявника, суди не врахували правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 21 травня 2021 року у справі № 904/1201/15, відповідно до якого визначення підвідомчості з виконання виконавчого документу органу державної виконавчої служби має визначатися виходячи саме з розміру основного зобов`язання за кредитним договором, виконання якого забезпечене і в рахунок задоволення вимог за яким здійснюється таке звернення, а не виходячи із вартості предмета застави за договором застави, укладеним на забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором.

Вважає, що виконавчі провадження були відкриті неправомірно, з порушенням правил підвідомчості.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.

У квітні 2025 року ПАТ АБ «Укргазбанк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому представник стягувача зазначив, що доводи касаційної скарги не містять підстав для скасування оскаржуваних судових рішень судів попередніх інстанцій, які відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2013 року у справі № 2-1529/12, позов ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення коштів задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості перед ПАТ АБ «Укргазбанк» за кредитним договором від 03 липня 2008 року № 63/08/840 у розмірі 205 951,30 доларів США та 321 289,92 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом реалізації вказаного предмету іпотеки з прилюдних торгів, з початковою ціною продажу у розмірі 1 144 000 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (а. с. 1-3).

На виконання вказаного рішення суду 13 березня 2013 року Оболонським районним судом м. Києвавидано виконавчий лист № 2-1529/12, який було пред`явлено стягувачем до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) для примусового виконання(а. с. 20-21).

За виконавчим листом № 2-1529/12 державними виконавцями відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було відкрито ряд виконавчих проваджень та винесено у них відповідні постанови, а саме:

- № НОМЕР_1 про відкриття виконавчого провадження від 28 січня 2016 року, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28 січня 2016 року, про повернення виконавчого документа стягувачу від 02 червня 2016 року (а. с. 24-25);

- № НОМЕР_2 про відкриття виконавчого провадження від 21 червня 2016 року та про повернення виконавчого документа стягувачу від 30 червня 2016 року (а. с. 26-27);

- № НОМЕР_3 про відкриття виконавчого провадження від 03 серпня 2016 року, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04 серпня 2016 року, про повернення виконавчого документа стягувачу від 21 лютого 2017 року (а. с. 28-29; 60-65).

12 січня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Корнієнко С. В. звернувся до начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про здійснення контролю за рішеннями та діями державних виконавців під час виконання рішень, в якій просив скасувати постанови державних виконавців відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3 (а. с. 52-54).

Відповідно до листа начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бучацького Ю. О. від 06 лютого 2024 року підстави для скасування постанов державних виконавців у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3 відсутні (а. с. 14-15).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Корнієнком С. В., підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Принцип обов`язковості судових рішень конкретизовано у статті 18 ЦПК України: судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ECHR у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40)). У Рішенні ECHR у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.

Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час розгляду скарги судом першої інстанції) визначено рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно із частиною п`ятою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 447 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду скарги судом першої інстанції) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 449 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду скарги судом першої інстанції) встановлено строк для звернення із скаргою, зокрема, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 920/149/18 зроблено правові висновку щодо співвідношення загальної та спеціальної норми, згідно з якими норми, передбачені законом про виконавче провадження, є загальними, а норми, передбачені процесуальним кодексом, є спеціальними, тому строк на оскарження необхідно обраховувати в календарних днях. Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 361/1335/20 (провадження № 61-15507св20), від 02 листопада 2021 року у справі № 753/3465/20 (провадження № 61-12002св20).

За змістом наведених норм, за порівняльного аналізу змісту термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться у положеннях статті 449 ЦПК України, дає підстави для висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо.

Під час визначення початку перебігу строку звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) суб`єкта, закріпленого у частині першій статті 449 ЦПК України та частині п`ятій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», необхідно враховувати поведінку скаржника, чи мав він реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, вчинені ним дії, направлені на з`ясування стану виконавчого провадження, тощо.

Висновки щодо презумпції обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні викладено у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 910/7221/17, від 12 січня 2021 року у справі № 910/8794/17, від 12 жовтня 2021 року у справі № 918/333/13-г.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 122 ЦПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Згідно зі статтею 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 127 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Системний аналіз вказаних процесуальних норм разом із положеннями пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод (див.: постанови Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 143/950/19 (провадження№ 61-21057св19), від 28 грудня 2020 року у справі № 501/3532/18 (провадження № 61-14723св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 2-1441/10 (провадження № 61-17257св20)).

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 466/948/19 вказано, що строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. Водночас заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Розглядаючи скаргу ОСОБА_1 по суті, суд першої інстанції усупереч вищевказаним нормам процесуального права не з`ясував, коли заявнику стало відомо про порушене право, не перевірив наявності чи відсутності підстав для поновлення пропущеного строку звернення до суду зі скаргою, унаслідок чого дійшов передчасного висновку про розгляд скарги по суті.

Установивши, що боржник оскаржувала постанови державного виконавця у межах виконавчого провадження № НОМЕР_4, яке також відкрите на підставі виконавчого листа № 2-1529/12, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що скарга подана ОСОБА_1 з пропуском встановленого законом десятиденного строку на звернення до суду зі скаргою з дня, коли вона дізналася або повинна була дізнатися про порушення права.

При цьому, суд апеляційної інстанції правильно врахував, що ОСОБА_3 також оскаржувала інші виконавчі провадження, відкриті на підставі виконавчого листа № 2-1529/12, виданого Оболонським районним судом м. Києва 23 жовтня 2012 року, що підтверджується рішенням Окружного адміністративного суду м. Києві від 27 червня 2022 року у справі № 320/4755/20, копія якого знаходиться в матеріалах справи.

Апеляційний суд правильно відхилив посилання ОСОБА_1 , які є аналогічними з доводами її касаційної скарги, на те, що про порушення свого права вона дізналася 06 лютого 2024 року з листа начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бучацького Ю. О. про відмову у скасуванні постанов у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, оскільки у лютому 2015 року ОСОБА_1 зверталася до суду зі скаргою на постанову державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18 грудня 2014 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_4, яке відкрите на підставі виконавчого листа № 2-1529/12, виданого Оболонським районним судом м. Києва 23 жовтня 2012 року (справа № 756/1681/15-ц).

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення Європейського суду з прав людини «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року, «Перетяка та Шереметьев проти України» від 21 грудня 2010 року).

Отже, висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, проте змінюючи ухвалу суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 у зв`язку із пропуском строку звернення до суду зі скаргою, апеляційний суд не звернув уваги на те, що законодавець не відносить пропуск строку на подання скарги на дії виконавця до підстав відмови у задоволенні скарги. Пропуск строку на подання скарги на дії виконавця є підставою для залишення скарги без розгляду.

За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду ухвалені з порушенням норм процесуального права, а тому підлягають скасуванню із залишенням скарги ОСОБА_1 без розгляду.

З огляду на наведене, Верховний Суд не здійснює перевірку доводів касаційної скарги ОСОБА_1 про необґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій щодо вирішення скарги по суті.

Відповідно до частин першої - третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про залишення скарги без розгляду, тому розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 29 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року скасувати.

Скаргу ОСОБА_1 на дії начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бучацького Юрія Олександровича, стягувач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Украгазбанк», залишити без розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець