"31" липня 2025 р. Справа № 755/8499/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 року м. Вишгород

Суддя Вишгородського районного суду Київської області Дьоміна О.П., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трасті Глобал», UAB Trustee Global про захист прав споживача, розірвання договору, реституцію, повернення коштів, відшкодування моральної шкоди та збитків,-

ВСТАНОВИВ:

13.05.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із вказаною позовною заявою в якій просив: визнати договір між ним та відповідачами розірваним, з моменту направлення заяви про розірвання договору (25.04.2025 року); застосувати наслідки розірвання договору у вигляді реституції та стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму еквівалентну 0,04444444 ВТС у гривні, за курсом на день виконання рішення (орієнтовно 170 000 грн.); стягнути солідарно з відповідачів на його користь моральну шкоду у розмірі 30 000 грн.; стягнути солідарно з відповідачів на його користь компенсацію за порушення умов надання послуг у розмірі 50 000 грн.; стягнути з відповідачів, понесені позивачем судові витрати.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва вказану позовну заяву передано за підсудністю до Вишгородського районного суду Київської області. Матеріали цивільної справи надійшли до Вишгородського районного суду Київської області 03.07.2025 року.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 07.07.2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк для усунення недоліків. Копію вказаної ухвали суду 07.07.2025 року було надіслано на поштові адреси позивача зазначені ним у позові, а також надіслано для оприлюднення у Єдиному державному реєстрі судових рішень. Крім цього, уся інформація щодо цього судового провадження міститься на сайті «Судова влада України».

30.07.2025 року на електронну адресу суду від позивача ОСОБА_1 надійшла позовна заява у новій редакції.

Перевіривши матеріали уточненої позовної заяви суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не повністю усунено недоліки про які зазначалось в ухвали від 07.07.2025 року, з огляду на наступне:

Так, в обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 (позивач) зазначав, що криптовалютні активи, розміщені на платформі UAB Trustee Global є предметом внутрішньо-сімейних відносин та спільного використання згідно з неформальними домовленостями, допустимими відповідно до ст. 9 СК України. Дані кошти були отримані в результаті підприємницької діяльності сина позивача - ОСОБА_2 , як ФОП у період 2012-2019 років, але згодом використовувались для спільних сімейних інвестицій за згодою всіх членів родини. Разом з тим, в позовній заяві не зазначені та до позову не додані належні та допустимі докази на підтвердження того, що грошові кошти фактично використовувалися самим позивачем, а також що позивач наділений повноваженнями звертатися до суду від імені особи, якій ці кошти належать. Крім того, позивачем не надано доказів існування згоди всіх членів родини на спільне використання зазначених коштів.

Суд також звертав увагу, що особа, яку позивач називає власником криптовалютних активів ОСОБА_2 не залучена до участі у справі ані в якості позивача, ані як третя особа.

Так, позовну заяву було залишено без руху у зв`язку з невиконанням вимог ст. 175-177 ЦПК України та для усунення недоліків позивачу необхідно було зокрема зазначити та/або надати належні та допустимі докази на підтвердження того, що криптовалютні активи фактично використовувалися самим позивачем, а також що позивач наділений повноваженнями звертатися до суду від імені особи, якій ці активи належать; зазначити та/або надати докази існування згоди всіх членів родини на спільне використання спірних коштів.

Звертаючись до суду з уточненою позовною заявою позивач зокрема зазначав, що криптовалютні активи у розмірі 0,0444444 ВТС є предметом внутрішньо-сімейного управління на підставі ст. 9 СК України та природніх сімейних відносин між членами родини. Активи були придбані за рахунок доходів від підприємницької діяльності сина позивача ОСОБА_2 , який працював як ФОП у період з 2012 року по 2019 рік. Усі доходи від підприємницької діяльності були законно отримані та оподатковані згідно з чинним на той час законодавством України. У зв`язку з тим, що син позивача є інвалідом 1-ї групи, між членами сім`ї природно склалися відносини взаємної допомоги в рамках ст. 9 СК України. В силу цих відносин позивач здійснював технічне управління криптовалютними активами родини з огляду на стан здоров`я сина, використовував активи виключно для загальносімейних потреб, приймав рішення про використання коштів в інтересах сім`ї, діяв виходячи з природних сімейних обов`язків та в прямих інтересах сім`ї.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (ч. ч. 9, 10 ст. 7 СК України).

Відповідно до ст. 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Особи, які проживають однією сім`єю, а також родичі за походженням, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов`язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства.

Вказана норма має узагальнюючий, рамковий характер та не створює самостійної правової основи для набуття речових або зобов`язальних прав однією особою щодо майна іншої особи лише в силу факту родинних зв`язків. Вона покликана описати підстави виникнення особистих немайнових або сімейних зобов`язань, але не є джерелом повноважень на розпорядження майном, яке належить іншому члену сім`ї.

Суд вважає помилковим тлумачення позивачем цієї норми як такої, що надає йому можливість фактичного управління майном сина, без оформлення належних правовстановлюючих документів.

Відповідно до ст. 42 ч. 1 ЦПК України - у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Стаття 48 ЦПК України зазначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. При цьому, позивач - це особа, яка звертається до суду за захистом своїх суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів, які вона вважає порушеними або невизнаними.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Верховний Суд у постанові від 28.10.2020 року у справі за №761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Третя особа - це суб`єкт цивільних процесуальних правовідносин, які вступають у розпочату провадженням справу для захисту особистих суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів.

В залежності від прояву матеріально-правової заінтересованості треті особи бувають двох видів: треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору (відповідно до ст. 52 ЦПК України); треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору (відповідно до ст. 53 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 175 ЦПК України, позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником,

або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

У разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення (ч. 5 ст. 175 ЦПК України).

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 317 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Як зазначає сам позивач в уточненому позові, активи придбані за рахунок доходів його сина ОСОБА_2 .. При цьому, в уточненій позовній заяві не зазначено та до неї не додано доказів надання ОСОБА_2 повноважень позивачу, доказів підтвердження волевиявлення ОСОБА_2 , спрямованого на надання позивачеві права розпорядження належними йому активами.

Криптовалютні активи, як цифрове майно, відповідно Закону України «Про віртуальні активи», є об`єктами права власності, розпоряджатися якими має право лише власник або її представник.

Жодних правових механізмів, що дозволяють члену родини самостійно адмініструвати або продавати криптовалюту іншого члена сім`ї без його прямої згоди, не існує.

Інвалідність особи, навіть І групи, сама по собі не є підставою для обмеження цивільної дієздатності. Так, відповідно до ст. 39 ЦК України, обмеження або позбавлення цивільної дієздатності фізичної особи можливе лише за рішенням суду на підставі медичного висновку щодо психічного стану, який унеможливлює усвідомлення наслідків своїх дій. Така особа визнається недієздатною, після чого призначається опікун, відповідно до ст.?5860 ЦК України.

В уточненій позовній заяві ОСОБА_1 не зазначено та до неї не додано рішення суду про визнання ОСОБА_2 недієздатним, отже, він є повністю дієздатною особою та має виключне право розпоряджатися своїм майном. При цьому, навіть наявність близьких родинних стосунків, спільного проживання чи надання побутової або фінансової допомоги не може вважатися правовою підставою для безумовного втручання в право власності іншого члена сім`ї. Будь-які дії, пов`язані з управлінням активами повнолітньої особи, мають відбуватися виключно на основі її добровільної згоди або в межах встановленого законом порядку.

Таким чином, ОСОБА_1 в уточненій позовній заяві не зазначив та до неї не додав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що активи фактично використовуються та належать саме йому та/або, що позивач наділений повноваженнями звертатися до суду від імені особи, якій ці активи належать. Не зазначено позивачем в уточненому позові та не додано до нього і доказів існування згоди всіх членів родини на спільне використання зазначених коштів.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд, несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом за №475/97-ВР від 17.07.1997 року,

гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Водночас, Європейський суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.

Станом на 31.07.2025 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 07.07.2025 року ОСОБА_1 в повному обсязі не усунені.

Стаття 1 ЦПК України зазначає, що цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших, визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. При застосуванні тієї чи іншої норми процесуального права суд повинен виходити із комплексного та ґрунтовного аналізу норм права загалом.

Так, діючим ЦПК України чітко розмежовано стадії: відкриття провадження у справі, підготовче провадження, розгляд справи по суті, зупинення і закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду тощо.

В даному випадку відкриття провадження у справі ще не відбулося, заява відповідно до вимог ст. 185 ЦПК України була залишена без руху.

Відповідно до ст. 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві. Суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків. Про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Ухвалу про повернення позовної заяви може бути оскаржено. Копія позовної заяви залишається в суді. Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

В силу вимог ч. 1 ст. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків, має право на судовий розгляд упродовж розумного терміну. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Така позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України».

Конституційний Суд України у рішенні від 12.06.2007 року за № 2-рп/2007 вказав, що необхідно відрізняти поняття «обмеження основоположних прав і свобод» від прийнятого у законотворчій практиці поняття «фіксація меж самої сутності прав і свобод шляхом застосування юридичних способів (прийомів)», визначаючи таку практику допустимою.

При цьому, як слідує зі змісту Рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 року за №9-зп, не є порушенням права на судовий захист відмова суду в прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених не у відповідності до чинного законодавства. Отже, зазначені вимоги до заяв, передбачені ЦПК України, носять не формальний характер, а є обов`язковими для осіб, що звертаються до суду за захистом своїх порушених прав, недотримання яких, відповідно, тягне за собою її залишення без руху або повернення.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судового процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі „Дія 97 проти України від 21.10.2010 року).

Суд наголошує, що у даному випадку повернення позову не є надмірним формалізмом та обмеженням доступу до правосуддя,

а є проявом забезпечення реалізації балансу принципу верховенства права та принципів цивільного судочинства щодо рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності та диспозитивності.

На підставі зазначеного, позовна заява в порядку ст. 185 ЦПК України підлягає поверненню, що в свою чергу жодним чином не є перешкодою у доступі до правосуддя, тобто повторному зверненню із позовом до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для його повернення.

Керуючись ст. ст. 185, 353-354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заявуОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трасті Глобал», ОСОБА_3 про захист прав споживача, розірвання договору, реституцію, повернення коштів, відшкодування моральної шкоди та збитків вважати неподаною та повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до ч. 7 ст. 185 ЦПК України, повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із позовною заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.П. Дьоміна