КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/2582/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Писаної Т. О., Шкоріної О. І.,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Печерського районного суду міста Києва у складі судді Бусик О. Л.

від 31 липня 2024 року

у цивільній справі № 757/2785/20-ц Печерського районного суду міста Києва

за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И В:

21 січня 2020 року позивач, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» (далі - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва») звернулося до суду із позовом про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 10 493,31 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 2 102,00 грн.

В обґрунтування позову позивач вказує, що житловий будинок АДРЕСА_1 знаходиться на обслуговуванні позивача. Відповідач є власником квартири № 47 загальною площею 218,80 кв. м, в цьому будинку.

Відповідач користується та отримує в повному обсязі послуги з утримання будинку та прибудинкової території, однак, не виконує свого зобов`язання щодо оплати наданих послуг, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в сумі 50 493,31 грн, починаючи із 01.07.2015.

29.05.2020 від представника позивача надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 50 493,31 грн (а. с. 40-45 том 1).

17.05.2024 від представника позивача надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 50 152,07 грн (а. с. 208-212 том 1).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 31 липня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» заборгованість у розмірі 50 152 грн 07 коп., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 2 102 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , 31 серпня 2024 року безпосередньо до Київського апеляційного суду через засоби поштового зв`язку подала апеляційну скаргу. Апеляційна скарга надійшла до Київського апеляційного суду та зареєстрована 11 вересня 2024 року за вх. № 112298 (а.с. 1-17 том 2).

Апелянт в своїй апеляційній скарзі просила суд апеляційної інстанції: скасувати повністю рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 липня 2024 року у справі № 757/2785/20-ц; змінити рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 липня 2024 року, яким зобов`язати позивач перерахувати заборгованість ОСОБА_1 по житлово-комунальним послугам з урахуванням 50% пільг ОСОБА_2 , який зареєстрований і проживає у квартирі АДРЕСА_3 ; змінити рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 липня 2024 року, зобов`язавши позивача зробити перерахунки та врахувати сплачені кошти за комунальні послуги у 2016 році, відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2016 року по справі № 2-4852/11, оскільки позивач намагається двічі стягнути з відповідача борг за 2015 та 2016 роки; змінити рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 липня 2024 року, зобов`язавши позивача зробити перерахунок за ненадані взагалі і неякісні послуги за вказаний період.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що у 2016 році по справі № 2-4852 за позовом ТОВ КП УЖК «Хрещатик», правонаступником якого є позивач - керуюча компанія, до відповідача ОСОБА_1 , рішенням суду було визнано стягнути з відповідачки 11 703,41 грн.

ОСОБА_1 зазначає, що гроші у сумі 11 703,41 грн були нею сплачені відповідно до рішення суду, проте керуюча компанія відмовилася перераховувати їй заборгованість, відповідно до рішення суду, а вдруге намагається стягнути з неї неіснуючу заборгованість з 2015 року.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги також вказувала, що судом визнано індивідуальне право ОСОБА_2 (колишнього чоловіка ОСОБА_1 , який зареєстрований у спірній квартирі) з 05 листопада 2009 року відповідно до ст. 22 Закону України «Про міліцію» на 50% пільгу з оплати комунальних послуг щодо всієї квартири АДРЕСА_4 і припинено дію, яка порушує його права на отримання ним 50-відсоткової пільги з оплати комунальних послуг.

Також зазначала, що доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості не може вважатись належним та відповідним доказом, оскільки не підтверджується первинними документами бухгалтерського обліку про отриманні кошти від мешканців будинку та витрати виконавця на обслуговування будинку і прибудинкової території.

Крім того, звертала увагу суду на те, що комунальне підприємство пропустило строк позовної давності про стягнення боргу з 2015 року, не надає послуги в повному обсязі, а якщо і надає, то надає неякісні послуги, та свідомо не нараховує колишньому чоловіку - ОСОБА_2 , який зареєстрований і проживає у оспорюваній квартирі, пільги у розмірі 50%, передбачених Законом України «Про міліцію».

Також в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала на те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки суд розглянув справу у спрощеному позовному провадженні.

10 жовтня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача КП «Керуюча компанія обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін (а.с. 39-42 том 2).

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги позивач вказував зокрема на те, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів порушень з боку позивача в частині неналежного надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки дана справа є малозначною, тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги на рішення суду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітами про доставку до електронного кабінету, на електрону пошту(а.с. 36-38 том 2), а також безпосередньо поштовими зворотніми повідомленнями (а.с. 43,44 том 2).

Перевіривши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку наступних висновків.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з того, що відповідач, ОСОБА_1 , є власником квартири АДРЕСА_3 . Суд встановив, що будинок перебуває на обслуговуванні позивача, який надає послуги з утримання будинку та прибудинкової території. Згідно з розрахунком позивача, відповідач не сплачувала послуги з липня 2015 року до листопада 2019 року, через що утворилася заборгованість у сумі 50 152,07 грн. Хоча відповідач заперечувала надання послуг, посилаючись на рішення Печерського районного суду м. Києва у справі №757/12189/17-ц , суд взяв до уваги, що позивач добровільно виконав це рішення, здійснивши перерахунок за період з 01 липня 2015 року по 07 листопада 2015 року. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території є обґрунтованими та доведеними, і підлягають задоволенню.

Однак такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону, з огляду на наступне.

Відповідно до статей 67,68 ЖК України наймачі (власники) квартир зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом частини 1 статті 901, частини 1 статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто, в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

За змістом статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Споживач (індивідуальний споживач) - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та є усталеним у практиці Верховного Суду, зокрема, підтриманий у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 683/2743/15-ц, провадження № 61-33787св18; від 02 грудня 2020 року у справі № 761/48615/18-ц, провадження № 61-14819 св 20, від 09 червня 2021 року у справі № 303/7554/16-ц, провадження № 61-20523св19, від 28 липня 2021 року у справі № 554/7740/17, провадження № 61-13603св19.

Встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_5 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 4-5 том 2).

Зазначений будинок знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Києва та перебуває на балансовому обліку КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва», яка надає послуги з утримання вказаного будинку та прибудинкової території, нараховує та збирає квартирну плату з мешканців квартир житлового фонду комунальної власності територіальної громади на обслуговування території й збір із власників приватизованих квартир за відшкодування експлуатаційних витрат з утримання будинку та прибудинкової території.

Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 06.02.2020 за адресою: АДРЕСА_6 реєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - зареєстрований 05.11.2009, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації - 14.02.2012, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата реєстрації - 22.01.2014 (а.с. 19 зв., том 1).

Відповідно до розрахунку заборгованості складеного позивачем за період з 01.07.2015 по 01.11.2019 у відповідача наявна заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги, які надавались за адресою АДРЕСА_6 у розмірі 50 493,31 грн (а.с. 3 том 1).

Відповідно до заяви від 17 травня 2024 року, позивач, на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 березня 2023 року у справі №757/12189/17-ц провів перерахунок за період з 01.07.2015 по 07.11.2015 на суму 341,24 грн, у наслідок чого заборгованість зменшилась до 50 152,07 грн (а. с. 208-212 том 1).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 березня 2023 року у справі № 757/12189/17-ц позов ОСОБА_1 до Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії, був задоволений частково. Судом визнано незаконними дії Керуючої компанії «Комунальне підприємство з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» щодо здійснення завищених нарахувань по сплаті за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по квартирі АДРЕСА_3 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 . Зобов`язано Керуючу компанію «Комунальне підприємство з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» провести з 01.07.2015 по 07.11.2015 перерахунок за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по квартирі АДРЕСА_3 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 .

Також було зобов`язано Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» укласти з ОСОБА_1 договір про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, типова форма якого затверджена КМУ 20.05.2009 № 529. У задоволенні інших вимог позову відмовлено (а.с. 215-223 том 1).

У вказані справі № 757/12189/17-ц судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєструвала в спірній квартирі свого другого чоловіка ОСОБА_2 , який відповідно до ст. 22 Закону України «Про міліцію» має право на 50-відсоткову знижку щодо сплати житлово-комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_3 . Водночас, з 07 листопада 2015 року у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію» втратив чинність Закон України «Про міліцію», внаслідок чого особи, які користувалися пільгами згідно із Законом України «Про міліцію», з 07 листопада 2015 року втратили право на пільги.

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з матеріалів справи позивач звертаючись з даним позовом нарахував відповідачу заборгованість за період починаючи з липня 2015 року по листопад 2019 року.

При цьому, за період з липня 2015 року по жовтень 2015 року позивач нарахував заборгованість у загальному розмірі 2 844,40 грн (по 711,10 грн за кожний місяць). Таким чином, з огляду на передбачену положеннями ст. 22 Законом України «Про міліцію» 50-відсоткову знижку за плату за користування житлом та комунальними послугами, яка надавалась відповідно до закону ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_6 , відповідно нарахована позивачем сума за надані житлово-комунальні послуги за період з липня 2015 року по жовтень (включно) 2015 року повинна становити 1 422,20 грн.

Оскільки встановлено, що відповідач неналежним чином виконував свої зобов`язання по оплаті за житлово-комунальні послуги, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» заборгованості за надані житлово-комунальні послуги за період з липня 2015 року по листопад 2019 року, однак не врахував, що окрім ОСОБА_1 (яка є відповідачем у даній справі), у спірній квартирі також зареєстрований зокрема ОСОБА_2 , який відповідно у спірний для стягнення заборгованості (з липня 2015 року по жовтень 2015 року) мав 50% знижку за плату за користування житлом та комунальними послугами та стосувалась також членів його сім`ї. З огляду на це, сума заборгованості за вказаний позивачем період має бути зменшена.

Відповідно до розрахунку заборгованості складеного позивачем за період з 01.07.2015 по 01.11.2019 у відповідача наявна заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги, які надавались за адресою АДРЕСА_6 у розмірі 50 493,31 грн (а.с. 3 том 1).

Водночас, відповідно до заяви від 17 травня 2024 року, позивач, на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 березня 2023 року у справі №757/12189/17-ц провів перерахунок за період з 01.07.2015 по 07.11.2015 на суму лише 341,24 грн, у наслідок чого заборгованість зменшилась до 50 152,07 грн (а. с. 208-212 том 1).

Таким чином, загальний розмір заборгованості за період з липня 2015 року по листопад 2019 року, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 49 071,10 грн (50 493,31 грн (сума заборгованості до перерахунку з урахування заяви позивача про уточнення позовних вимог, а.с. 208 том 1) - 1422,20 грн).

Доводи апеляційної скарги про те, що доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості не може вважатись належним та відповідним доказом, оскільки не підтверджується первинними документами бухгалтерського обліку про отриманні кошти від мешканців будинку та витрати виконавця на обслуговування будинку, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки надання послуг позивачем підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунком належних до стягнення платежів, який здійснено відповідно до періоду надання послуг та цей розрахунок було перевірено судом. Відповідач розрахунку заборгованості не спростував, власний розрахунок не надав.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надає послугу відповідачу в повному обсязі, або якщо і надає то неякісні послуги, суд апеляційної інстанції такі доводи відхиляє, оскільки встановлено, що позивач надавав відповідачу житлово-комунальні послуги, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, відмови відповідачем від надання позивачем послуг у встановленому законом порядку, що б давало підстави для звільнення їх від оплати, суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач намагається вдруге стягнути з неї неіснуючу заборгованість з 2015 року суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, з огляду на те, що у справі № 2/4852, Комунальне підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Хрещатик» зверталось до суду з позовом заявленого до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з листопада 2008 року по 01 травня 2014 року. Однак у даній справі № 757/ 2785/20-ц період за який позивач просить суд стягнути заборгованості є з липня 2015 року по листопад 2019 року, тобто за інший період часу.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, суд апеляційної інстанції відхиляє. Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, після чого перебіг позовної давності починається заново. Як вбачається із наданого суду розрахунку заборгованості, відповідачем оплата у вказаний в розрахунку період вносилась частково, в різний період та в більших обсягах, ніж нарахування, наприклад, у червні 2016 року відповідачем було здійснено оплату у розмірі 910,97 грн при нарахуванні за червень 2016 року - 711,10 грн, у вересні 2016 року - у розмірі 870,32 грн при нарахуванні за серпень 2016 року - 711,10 грн, у серпні 2017 року - у розмірі 1 422,58 грн при нарахуванні за липень 2017 року - 1 339,06 грн. Такі дії відповідача в частині часткової сплати основного боргу у вигляді періодичних платежів є підтвердженням визнання ними боргу, що в розумінні ст. 264 ЦК України перериває строк позовної давності. З огляду на те, що останній платіж відповідачем у спірний період здійснено у серпні 2017 року, саме з цієї дати слід обраховувати початок строку позовної давності.

Оскільки з позовною заявою позивач звернувся до суду у січні 2020 року, це відбулось у межах визначеного положенням ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності. Тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про застосування строку позовної давності застосуванню не підлягають.

Наведене узгоджується із висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі №759/17465/18.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження, у зв`язку з чим порушив норми процесуального права, суд апеляційної інстанції відхиляє з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено позовну вимогу (з урахуванням уточнених позовних вимог) про стягнення заборгованості за комунальні послуги у розмірі 50 152,07 гривень, тобто дана справа є малозначною в силу положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України. Оскільки предмет даного спору не включено до переліку справ, які не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження, визначеного у ч. 4 ст. 274 ЦПК України, дана цивільна справа може бути розглянута у порядку спрощеного позовного провадження, у зв`язку з чим суд першої інстанції правомірно ухвалою від 22 січня 2020 року постановив розглядати даний спір у порядку спрощеного позовного провадження, однак з викликом сторін в судове засідання.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги знайшли часткове своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» заборгованості за надані та спожиті житлово-комунальні послуги за період з липня 2015 року по листопад 2019 року підлягає зміні, шляхом зменшення суми стягнутої та нарахованої позивачем суми заборгованості з 50 152,07 грн до 49 071,10 грн.

Апеляційний суд також вважає за необхідне зазначити стосовно вимог апеляційної скарги відповідачки, що стосуються проведення перерахунків. Відповідно до частини шостої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, у суді апеляційної інстанції не приймаються та не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. З огляду на те, що апелянт у даній справі виступає відповідачем та не заявляла таких вимог процесуально у суді першої інстанції, вона позбавлена процесуальної можливості висувати власні вимоги щодо предмету спору на даному етапі перегляду судового рішення. Натомість, такі вимоги мали бути заявлені нею під час розгляду справи у суді першої інстанції або ж шляхом подання окремої позовної заяви.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає за можливе здійснити зміну розподілу судових витрат. Як вбачається з матеріалів справи, позивач сплатив судовий збір у розмірі 2 102 гривень за подання позовної заяви. Предметом позову було стягнення заборгованості у загальному розмірі 50 152 грн 07 коп. Разом з тим, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 49 071,10 гривень.

Тому позовні вимоги задоволено на 97,846 % (49 071,10 / 50 152,07 х 100). Оскільки позов задоволено на 97,846 %, то з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 2 056,63 грн (2 102 х 97,846 %).

Звертаючись з апеляційною скаргою, відповідач сплатив судовий збір у розмірі 3 153 грн. Апеляційна скарга задоволена відповідно на 2,155 % (з урахуванням зменшення стягуваної суми від первісної), а тому з позивача на користь відповідачки необхідно стягнути 67,95 грн (3153 х 2,155 %) судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобовязати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обовязку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Враховуючи ч.10 ст.141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути різницю судових витрат, покладених на обидві сторони, в розмірі 1 988,68 грн (2 056,63 грн - 67,95 грн).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 липня 2024 року змінити, виклавши резолютивну частину у наступній редакції.

Позов Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» () заборгованість у розмірі 49 071 грн 10 коп.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» () судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 988 грн 68 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Є. П. Євграфова

О. І. Шкоріна

Т. О. Писана