Справа № 212/3576/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2025 року м. Кривий Ріг

Покровський районний суд міста Кривого Рогу в складі: головуючого судді Колочко О.В., за участі секретаря судового засідання Савінської А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, за відсутності учасників справи та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувальних технічних засобів, в порі дячку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гудима Тетяна Володимирівна, до Комунального підприємства «Міський тролейбус» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

31 березня 2025 року позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гудима Т.В., звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 15.04.2025, просив стягнути з відповідача КП «Міський тролейбус» матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП у розмірі 103 369,01 грн, моральну шкоду, завдану внаслідок ДТП, у розмірі 100 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 01 листопада 2024 року в м. Кривому Розі відбулася ДТП за участю транспортних засобів Volkswagen Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 та тролейбусу № 635 під керуванням водія ОСОБА_2 , внаслідок якої автомобілі отримали механічні пошкодження. В результаті ДТП Позивачу заподіяно матеріальний збиток, який відповідно до висновку транспортно-товарознавчої експертизи від 15.11.2024 становить 103 369,01 грн. Також, Позивач поніс витрати на оплату послуг експерта в розмірі 4 000 грн. Крім того, внаслідок ДТП Позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає у пережитому нервовому стресі, емоційній напрузі, тривозі. Просить стягнути шкоду з Відповідача, оскільки водій ОСОБА_2 перебуває у трудових відносинах з підприємством.

Ухвалою судді від 04 квітня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, роз`яснено учасникам справи їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи.

09 квітня 2025 року від МТСБУ, яке у подальшому відповідно до заяви про зміну предмету позову було виключено з кола відповідачів, надійшов відзив на позовну заяву.

15 квітня 2025 року від представника позивача адвоката Гудима Т.В. надійшла заява про зміну предмету позову, якою позивач змінив позовні вимоги та просив стягнути матеріальну та моральну шкоду з відповідача КП «Міський тролейбус», виключивши вимогу про стягнення матеріальної шкоди з МТСБУ (а.с. 63-66).

16 квітня 2025 року від представника відповідача КП «Міський тролейбус» Приходька О.Я. надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просив відмовити у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди, вважаючи її не доведеною належними доказами, а її розмір необґрунтованим та надмірним.

21 квітня 2025 року від представника відповідача КП «Міський тролейбус» - Приходька О.Я. надійшов відзив на позовну заяву з урахуванням заяви про зміну предмету позову, у якому він заперечив проти задоволення позовних вимог як моральної, так і матеріальної шкоди, посилаючись на необґрунтованість матеріальної шкоди належними та допустимими доказами. Зазначив, що висновок експерта, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, містить порушення при визначенні розміру матеріального збитку та порушення Методики, а також дослідження проведено на підставі огляду без участі відповідача, тому цей висновок, на думку представника відповідача, не відповідає критеріям належності, допустимості та достовірності. Вимога про стягнення моральної шкоди є необґрунтованою, оскільки у позовній заяві не викладено конкретного опису того, в чому саме полягає моральна шкода, а лише наведено загальні твердження без жодної фактологічної основи, відсутні належні та допустимі докази на підтвердження наявності моральної шкоди, заявлена до стягнення сума моральної шкоди у розмірі 100 000 грн є завищеною, непропорційною характеру події та наслідків для позивача, а також не підтверджується жодним економічним чи психологічним розрахунком, що суперечить принципу співмірності відшкодування, позовна вимога є такою, що не відповідає нормам ЦК, оскільки юридична особа (роботодавець) не може нести відповідальність за шкоду, яка не доведена належним чином, оскільки визнання працівником підприємства відповідача водія ОСОБА_2 своєї винуватості в адміністративному правопорушенні не створює автоматичного обов1язку підприємства з відшкодування моральної шкоди і причинний зв`язок між нею та діями відповідача повинен бути доведений.

01 травня 2025 року від представника позивача адвоката Гудима Т.В. надішла відповідь на відзив, у якій вона не погоджується із доводами представника відповідача, викладеними у відзиві, посилаючись на те, що відповідачем не надано до суду доказів на спростування вартості відновлювального ремонту належного позивачу автомобіля, висновок експерта не суперечить вимогам законодавства, виконаний особою, уповноваженою на проведення такого роду експертиз, а незгода відповідача з наявними в матеріалах справи доказами в розумінні принципу змагальності не є безумовною підставою для визнання недоведеними позовних вимог. Також, зазначила, що протиправність поведінки відповідача, що спричинила пошкодження майна позивача, встановлена постановою суду, а саме, що ДТП відбулося з виник ОСОБА_2 , яка перебуває трудових відносинах з підприємством відповідача, а тому сума відшкодування повинна бути стягнута саме з відповідача, у тому числі і моральна шкода у заявленому позивачем розмірі.

19 травня 2025 року від представника позивача ОСОБА_1 адвокат Гудима Т.В. надійшла заява про визнання МТСБУ неналежним відповідачем та виключення його з кола відповідачів у справі.

03 червня 2025 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 30 червня 2025 року.

Ухвалою суду від 30 червня 2025 року, постановленою в судовому засіданні без оформлення окремого документа, відкладено судовий розгляд на 22 липня 2025 року через неявку представника відповідача.

Від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Гудима Т.В. надійшла заява про проведення судового засідання без участі позивача та його представника.

Представник відповідача КП «Міський тролейбус» до суду повторно не з`явився, належним чином повідомлявся про розгляд справи, про причини своєї неявки не повідомив, заяв про відкладення або розгляд справи без його участі до суду не направив, скористався своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву.

З огляду на вищевикладене, суд розглядає справу в порядку ч. 3 ст. 211, ч. 4 ст. 223 ЦПК України за наявними в ній доказами.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником транспортного засобу марки Volkswagen Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 (а.с. 12)

01 листопада 2024 року о 10.00 год. в м. Кривому Розі Саксаганському районі вул. 80-ї десантно-штурмової бригади, е/о 47 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів тролейбусом № 635 під керуванням водія ОСОБА_2 , та Volkswagen Transporter, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 20 листопада 2024 року, яка набрала законної сили 02..12.2024, ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на неї стягнення у виді штрафу (а.с. 16).

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до висновку транспортно-товарознавчої експертизи № 01-11.24, складеного судовим експертом Маськом В.В., який попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 384, 385 КК України, матеріальний збиток, завданий власнику КТЗ Volkswagen Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_1 внаслідок ДТП 01 листопада 2024 року на дату оцінки дорівнює вартості відновлювального ремонту КТЗ з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу та ПДВ 20% на запасні частини, що підлягають заміні та складає 103 369,01 грн (а.с. 20-40).

27 січня 2025 року на звернення ОСОБА_1 . МТСБУ надало відповідь щодо відсутності правових підстав для здійснення відшкодування, оскільки у розумінні Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Положення про перелік, значення та порядок застосування коригуючи коефіцієнтів під час укладання страховиками договорів обов`язкового страхування, тролейбус не є транспортним засобом, і відповідно у МТСБУ не виникає обов`язку зі сплати відшкодування за шкоду, заподіяну таким пристроєм (а.с. 17).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України відповідальність за шкоду, завдану фізичній чи юридичній особі рішеннями, діями або бездіяльністю працівника під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків покладається на юридичну особу, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах.

Частинами першою, другою та п`ятою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За загальними правилами цивільна відповідальність за завдану шкоду настає за наявності чотирьох складових: неправомірних дій, заподіювача шкоди, негативного наслідку таких дій (шкоди), причинного зв`язку між діями заподіювача шкоди та завданою шкодою, а також вини особи, яка завдала шкоду.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди, тобто відповідача. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача діючим законодавством покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

В той же час законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про міський електричний транспорт», міський електричний транспорт складова частина єдиної транспортної системи, призначена для перевезення громадян трамваями, тролейбусами, поїздами метрополітену на маршрутах (лініях) відповідно до вимог життєзабезпечення населених пунктів. Об`єкти міського електричного транспорту рухомий склад, контактні мережі, тягові підстанції, колії трамвайні та метрополітену, а також споруди, призначені для забезпечення надання транспортних послуг.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про міський електричний транспорт» до складу міського електричного транспорту входять підприємства, що надають транспортні послуги, об`єкти міського електричного транспорту, системи електропостачання та зв`язку, будівлі та службові приміщення. Вимоги до технічного стану, обслуговування, ремонту об`єктів міського електричного транспорту та їх охорони встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про міський електричний транспорт» технічний і санітарний стан рухомого складу, який працює на маршрутах (лініях), та інших об`єктів міського електричного транспорту повинен відповідати вимогам Правил дорожнього руху, Правил експлуатації трамвая та тролейбуса, Правил технічної експлуатації метрополітену, а також нормам у цій сфері.

Правила експлуатації трамвая та тролейбуса, затверджені Наказом Міністерства інфраструктури України 03 лютого 2020 року № 36 (далі Правила), встановлюють вимоги до технічного і санітарного стану рухомого складу, який працює на маршрутах (лініях), та інших об`єктів міського електричного транспорту, призначених для надання послуг з перевезень трамвайними вагонами і тролейбусами (далі - рухомий склад), а також до організації руху і роботи підприємств міського електричного транспорту (далі - підприємств) та їх працівників.

Згідно з пунктом 5 Розділу ІІ Правил підприємства здійснюють свою діяльність відповідно до Законів України «Про дорожній рух», «Про транспорт», «Про міський електричний транспорт» та інших нормативно-правових актів у сфері міського електричного транспорту.

Таким чином, підприємства, які здійснюють діяльність з надання послуг із перевезення електротранспортом та утримують відповідні об`єкти міського електротранспорту є володільцями джерела підвищеної небезпеки, внаслідок дії яких (джерел підвищеної небезпеки) може бути завдана шкода майну фізичної або юридичної особи.

Судом встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 01 листопада 2024 року за участю транспортних засобів тролейбуса № 635 під керуванням водія ОСОБА_2 , вина якої встановлена судом, та Volkswagen Transporter, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , останньому завданий матеріальний збиток, обов`язок по відшкодуванню якого покладається на Комунальне підприємство «Міський тролейбус», який на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право; договір підряду, оренди, позички тощо) володіє джерелом підвищеної небезпеки тролейбусом № 635.

Доказів того, що вказана ДТП та як її наслідок завдання шкоди позивачу, сталась внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, що могло б розглядатись як обставина для звільнення відповідача як особи, яка здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки, від обов`язку відшкодування шкоди, суду не надані.

Згідно з ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Розмір матеріального збитку, завданого позивача внаслідок ДТП визначений судовим експертом у сумі, яка дорівнює вартості відновлювального ремонту КТЗ з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу та ПДВ 20% на запасні частини, що підлягають заміні та складає 103 369,01 грн.

Доводи відповідача про те, що Висновок експерта № 01-11.24 є неналежним та недопустимим доказом суд відхиляє, враховуючи, що під час проведення транспортно-товарознавчого дослідження судовий експерт, який попереджений про кримінальну відповідальність, провів вказане дослідження враховуючи нормативні акти, методики, тощо, перелік яких наведений у Висновку, тоді як доводи, викладені у відзиві, зводяться до припущень та суб`єктивного бачення порядку проведення експертного дослідження відповідачем, який не є експертом.

При цьому суд зауважує, що відповідач не був позбавлений права заявити клопотання про проведення відповідної судової експертизи із викладенням мотивів необхідності її призначення.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Таким чином, відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами розмір заявленої позивачем матеріальної шкоди, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню і з відповідача на користь позивача слід стягнути суму матеріального збитку у розмірі 103 369,01 грн.

Вирішуючи позов в частині стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Відповідно до п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У відповідності зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому обов`язковою умовою для можливості відшкодування моральної шкоди судом має бути доведення у належний процесуальний спосіб фактів настання такої шкоди, протиправності дій, що призвели до неї, а також наявності між цими фактами причинно-наслідкового зв`язку.

Такі правові висновки зазначені у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2021 року у справі № 201/3997/18; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2019 року у справі № 686/20079/18 (провадження № 61-5360св19); постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16 .

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Згідно зі ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції, суд враховує прецедент практики Європейського суду з прав людини, якою визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Суд враховує практику Європейського суду з прав людини, де визнана презумпція моральної шкоди. Так, рішенням від 27 липня 2004 року по справі «Ромашов проти України», суд стягнув на користь заявника моральну шкоду, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій та має бути подана письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких суд може відхилити вимогу повністю або частково». Суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Судом встановлено, що майно позивача автомобіль Volkswagen Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_1 , був пошкоджений внаслідок ДТП за участі тролейбуса № 635 під керуванням водія ОСОБА_2 , у зв`язку із чим ОСОБА_1 було завдано моральну шкоду, яка полягає у пережитому нервовому стресі, емоційній напрузі, тривозі, проте, на думку суду, позивач не в повній мірі обґрунтував зазначену оцінку моральної шкоди саме в заявленому розмірі 100 000 грн, посилаючись на очевидність негативних наслідків ДТП, а тому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню у розмірі 5 000 грн, що на переконання суду є достатнім з врахуванням засад розумності, справедливості та співмірності і не призведе до безпідставного збагачення позивача.

Підсумовуючи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 103 369,01 грн у відшкодування матеріальної шкоди, 5 000 грн у відшкодування моральної шкоди, тим самим частково задовольнивши позов.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до вимог частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правничу допомогу, витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Позивачем заявлено про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в сумі 18 000 грн, за проведення експертизи в сумі 4 000 грн, судовий збір в сумі 2073,69 грн.

На підтвердження понесених витрат позивачем надано квитанцію на оплату судового збору у розмірі 2073,69 грн (а.с. 1),

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд на користь позивача суд стягує судовий збір у розмірах пропорційних заявленим та задоволеним вимогам, а саме в сумі 1105,28 грн (53,3 % від ціни позову 203369,01 грн).

Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження понесених витрат на оплату проведеного транспортно-товарознавчого дослідження, оформленого висновком № 01-11.24 від 15.11.2024 позивачем надано Договір № 01-11.24 від 07 листопада 2024 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 про надання послуги з виготовлення висновку транспортно-товарознавчої експертизи КТЗ (а.с. 18-19).

Згідно з пунктом 2 Договору № 01-11.24 ціна договору 4000 грн, оплата проводиться шляхом перерахунку коштів на поточний рахунок виконавця у безготівковій формі після надання послуги згідно підписаного акту наданих послуг, після підписання якого обома сторонами замовник здійснює оплату вартості послуг протягом 14 календарних днів згідно виставленого рахунку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця.

Згідно з копією Акту наданих послуг № 01-11.24 від 07.11.2024 сторони визначили вартість наданих послуг 4000 грн (а.с. 40). Висновок № 01-11.24 складений експертом 15 листопада 2024 року.

Позивачем не надано жодних доказів на перерахування коштів на рахунок виконавця відповідно до умов Договору (рахунок, платіжні документи тощо), а отже позивачем документально не підтверджені понесені ним витрати, пов`язані із залученням експерта, а тому у суду не має підстав для компенсації цих витрат позивачу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано:

копію Договору № 20-03/25, укладеного 20.03.2025 між адвокатом Гудима Т.В. та ОСОБА_1 , згідно з яким за правову допомогу клієнт сплачує адвокату гонорар, остаточний розмір якого визначається сторонами актом виконаних робіт (а.с. 41);

копію акту № 1 виконаних робіт від 24.03.2025, згідно з яким адвокатом була надана правова допомога, а саме вивчення та попереднє опрацювання матеріалів справи та правовий аналіз наявних у клієнта доказів й законодавчої бази, консультування з приводу захисту цивільних прав клієнта у справі, збір доказів наявних у ОСОБА_1 для формування правової позиції, підготовка позовної заяви, формування пакету документів та направлення його відповідачам та суду, загальний розмір гонорару адвоката за цим актом складає 18 000 грн (а.с. 42);

квитанцію № 1/03 від 24.03.2025 про сплату ОСОБА_1 адвокату Гудима Т.В. 18 000 грн за відповідно до Договору № 20-03/25 від 20.06.2025 та Акту № 1 від 24.03.2025 (а.с. 43).

Таким чином, позивачем підтверджено судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 18 000 грн.

Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на часткове задоволення позову (53,3 % від заявленого розміру відшкодування) витрати на правничу допомогу у розмірі підлягають частковому відшкодуванню позивачу у розмірі 9 594 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 4, 12, 13, 76, 81, 82, 89, 133, 141, 211, 223, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гудима Тетяна Володимирівна, до Комунального підприємства «Міський тролейбус» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Міський тролейбус» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 103 369 (сто три тисячі триста шістдесят дев`ять) гривень 01 коп, моральну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень, витрати на правничу допомогу в розмірі 9 594 (дев`ять тисяч п`ятсот дев`яносто чотири) гривні, судовий збір в розмірі 1105 (одна тисяча сто п`ять) гривень 28 коп.

В іншій частині позову відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів після проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як на десять днів.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Комунальне підприємство «Міський тролейбус», , місцезнаходження: 50086, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Дніпровське шосе, 22.

Повне судове рішення складено відповідно до ч. 6 ст. 259, ч. 5 ст. 268 ЦПК України 30 липня 2025 року.

Суддя: О. В. Колочко