Номер провадження 2/754/1264/25
РІШЕННЯ

Іменем України

01 серпня 2025 року Суддя Деснянського районного суду м. Києва Зотько Т.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратори

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України у рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 в розмірі 30 000 грн. та моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відносно нього працівниками Департаменту патрульної поліції 30.01.2024 протиправно складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Постановою судді Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 17 000 грн. з позбавленням права керування усіма видами транспортних засобів строком на 1 рік, зі стягненням судового збору на користь держави в розмірі 605,60 грн. Проте, постановою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року апеляційну скаргу позивача задоволено та постанову Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2024 року скасовано і провадження у справі закрито за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення , передбаченого ст.130 КУпАП. В обґрунтуванні вимог апеляційної скарги та під час складання незаконного протоколу позивач неодноразово наголошував та звертав увагу, що метою керування транспортним засобом в зазначений день, була необхідність відвезти свого батька з інвалідністю - ОСОБА_2 до лікарні, який потребував медичного огляду та підтримки з боку сина, проте це стало неможливим, через неправомірну зупинку працівниками поліції. У зв`язку з тяжким станом здоров`я батька та необхідним постійним лікуванням, що потребує витрату значної кількості грошових коштів, незаконне стягнення з позивача штрафу у розмірі 17 000 грн. та судового збору 605.60 грн. стало неабиякою перешкодою у доступі до кваліфікованої медичної допомоги та сильно вплинуло на матеріальне та моральне становище родини позивача. Через вищеперераховане, позивач переніс моральні страждання, які, зокрема, полягали у переживаннях щодо розголосу факту притягнення до адміністративної відповідальності за місцем проживання, що супроводжувалось громадським осудом, страхом позбавлення можливості користуватися спеціальним правом керування транспортним засобом, необхідністю нести витрати на правничу допомогу, оскільки позивач був змушений звертатися до адвоката та суду, щоб довести неправомірність дій працівників поліції і тим самим відстояти свою честь та гідність. Крім того, моральні страждання позивача, які виникли внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, сплати штрафу та судового збору, суттєво вплинули на його емоційний та психічний стан. Його переживання мали багатогранний характер і охоплювали різні аспекти його життя, зокрема, соціальне та особисте. Однією з найбільших загроз для позивача було розповсюдження інформації про ситуацію серед друзів, сусідів і знайомих, що супроводжувалось засудженням з їх сторони. Загроза громадського осуду створювала постійну емоційну напругу, адже позивач був вимушений підтримувати певний соціальний статус, репутацію і повагу серед оточуючих. Позивач вважає, що дії поліції завдали шкоди його репутації, що змусило його боротися за відновлення своєї честі. Цей процес був тривалим і виснажливим, як емоційно, так і морально. Він відчував необхідність захищати свою честь та гідність не лише перед правоохоронними органами, але й перед близьким оточенням. Позивач оцінює розмір завданої моральної шкоди 50 000 грн.

Ухвалою судді від 04.11.2024 року провадження по даній адміністративній справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

09.12.2025 року через систему Електронний суд на адресу суду надійшов відзив, відповідно до якого сторона відповідача заперечує проти заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що позивач у позовній заяві вказує, що у нього виникла необхідність відвезти свого батька з інвалідністю до лікарні та зазначає, що у провадженні Деснянського районного суду міста Києва перебуває справа № 754/8667/24, щодо визнання батька позивача недієздатним та призначення позивача його опікуном. Водночас, ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 27.09.2024 витребувано від ОСОБА_1 з-поміж іншого відомості про оновлення даних та перебування на обліку у відповідному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки. У судове засідання позивач не з`явився, вимог ухвали в частині надання відомостей про оновлення даних та перебування на обліку у відповідному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки не виконав, причин невиконання вимог ухвали суду ні позивач, ні його представник не повідомив. В ухвалі Деснянського районного суду міста Києва від 27.09.2024 при вирішенні питання про залучення відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, а також про витребування доказів, суд виходив із того, що рішення суду у цій справі у випадку призначення заявника опікуном може вплинути, зокрема, на його права та обов`язки пов`язані з можливою мобілізацією заявника, призову його на військову службу під час мобілізації на особливий період та прийняттям рішення щодо відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Тому, з метою того, що заявник діє добросовісно у справі № 754/8667/24 судом були витребувані відомості про оновлення даних та перебування на військовому обліку, які відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» заявник повинен був вже оновити до 16 липня 2024 року, але не зробив цього. Внаслідок чого представник особи, стосовно якої розглядається питання про визнання недієздатною, заявив клопотання про залишення заяви про визнання особи недієздатною без розгляду. Ухвалою від 04.11.2024 у справі № 754/8667/24 Деснянський районний суд міста Києва задовольнив клопотання представника позивача про залишення без розгляду заяви про визнання фізичної особи недієздатною. Отже, позивач у справі № 754/8667/24 діяв не добросовісно, не виконав вимогу про оновлення даних та не надав відомості про перебування на військовому обліку, натомість заявив клопотання про залишення заяви про визнання особи недієздатною без розгляду, тому зазначене позивачем у позовній заяві те, що батько позивача потребує постійного догляду, який може здійснювати лише Позивач є спекуляцією та намаганням маніпулювати думкою суду, задля власних інтересів. На даний час батько позивача не визнаний недієздатним та позивач не призначений його опікуном. У постанові від 30.09.2024 у справі № 754/2198/24 Київський апеляційний суд не встановив протиправності дій посадових осіб Департаменту патрульної поліції. Позивач не обґрунтував факту заподіяння йому немайнової шкоди та її розміру. Як вбачається з матеріалів справи, до позовної заяви, відповідно до частини першої статті 134 ЦПК, позивач не подав до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Таким чином позивачем не надано достатній обсяг належних і допустимих доказів на підтвердження доводів про обсяг наданої йому правової допомоги.

Крім того, через канцелярію суду представником відповідача Щур І.В. подано клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду цивільної справи №335/6977/22 у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду.

Ухвалою судді від 19.12.2024 року було зупинено провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратори до розгляду Великою палатою Верховного Суду у касаційному порядку цивільної справи №335/6977/22.

З Єдиного державного реєстру судових рішень суду стало відомо про те, що 22.01.2025 року у справі № 335/6977/22 про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності Великою палатою Верховного Суду ухвалено постанову, відповідно до якої касаційну скаргу Департаменту патрульної поліції задоволено та скасовано рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 27 березня 2023 року та ухвалено нове рішення яким у задоволенні позову до Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності відмовлено.

Ухвалою судді від 22.05.2025 року було поновлено провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратори.

Згідно із вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Суд, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, дійшов до наступних висновків.

Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Постановою судді Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 17 000 грн. з позбавленням права керування усіма видами транспортних засобів строком на 1 рік, зі стягненням судового збору на користь держави.

З вказаної постанови вбачається, що 30.01.2024 о 16 год. 20 хв. у м. Києві, вул. Братиславська, 36/2 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом AUDI з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, почервоніння очей), від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або у лікаря нарколога водій відмовився на камеру № 472387, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність згідно ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Згідно з Постановою від 30.09.2024 у справі № 754/2198/24 Київський апеляційний суд апеляційну скаргу задовольнив постанову Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2024 року - скасував і провадження у справі закрив за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП.

Статтею 23 Закону України «Про Національну поліцію» встановлені основні повноваження поліції, яка відповідно до покладених на поліцію завдань: виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення адміністративних правопорушень; припиняє виявлені адміністративні правопорушення; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення адміністративного правопорушення; здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про адміністративні правопорушення або події; у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання; регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно ст.30 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для виконання покладених на неї завдань вживає заходів реагування на правопорушення, визначені Кодексом України про адміністративні правопорушення та Кримінальним процесуальним кодексом України, на підставі та в порядку, визначених законом. Поліція для охорони прав і свобод людини, запобігання загрозам публічній безпеці і порядку або припинення їх порушення також застосовує в межах своєї компетенції поліцейські превентивні заходи та заходи примусу, визначені цим Законом.

У відповідності до вимог ч.4 ст.37 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський може тимчасово обмежити фактичне володіння річчю або пересування транспортного засобу для запобігання небезпеці, якщо є достатні підстави вважати, що річ або транспортний засіб можуть бути використані особою з метою посягання на своє життя і здоров`я або на життя чи здоров`я іншої людини, або пошкодження чужої речі. На вимогу особи поліцейський зобов`язаний повідомити про причини застосування ним відповідних заходів. Обмеження фактичного володіння річчю здійснюється на підставах та в порядку, визначених Кримінальним процесуальним кодексом України та Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Про вчинення адміністративного правопорушення згідно ст.254 Кодексу України про адміністративні правопорушення складається протокол уповноваженою на те посадовою особою.

Статтею 255 КУпАП передбачено, що у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, протоколи про правопорушення мають право складати уповноважені на те посадові особи органів внутрішніх справ (Національної поліції).

Згідно ст.265-1 КУпАП у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, за яке відповідно до цього Кодексу може бути накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом, працівник уповноваженого підрозділу тимчасово вилучає посвідчення водія до набрання законної сили постановою у справі про адміністративне правопорушення, але не більше ніж на три місяці з моменту такого вилучення, і видає тимчасовий дозвіл на право керування транспортними засобами. Про тимчасове вилучення посвідчення водія робиться запис у протоколі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Позивач зазначає, що завдана йому моральна шкода виникла внаслідок притягнення його до адміністративної відповідальності, що вплинуло на його звичайний спосіб життя та призвело до заподіяння значної моральної шкоди, а також шкоди його діловій репутації та авторитету.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на підставі статті 1176 ЦК України.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких відноситься: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.

Як виснувала Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 22 січня 2025 року у справі №335/6907/22, у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.

При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.

Для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є наявність трьох елементів (умов): неправомірний характер дії (бездіяльності) цього органу (посадових або службових осіб), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.

З огляду на приписи Закону України «Про Національну поліцію», Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» патрульна поліція не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, тому на правовідносини щодо складання протоколів у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, не поширюються правила статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР.

Як вбачається з Постанови від 30.09.2024 у справі № 754/2198/24 Київський апеляційний суд, дослідивши письмові матеріали справи, доданий до протоколу відеозапис з нагрудних камер поліцейських, встановив, що відповідно до записів на диску, які наявні в матеріалах справи, на яких зафіксовано адміністративне правопорушення та дії працівників поліції, вбачається, що працівники поліції пропонували ОСОБА_1 пройти огляд в закладі охорони здоров`я на стан наркотичного сп`яніння. Працівниками поліції неодноразово акцентувалось, що ОСОБА_1 підозрюють в наркотичному сп`янінні, ними проводився огляд автомобіля та опитування ОСОБА_1 про останнє вживання ним наркотичних речовин. Проте ОСОБА_1 не пропонували проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки.

Враховуючи зазначене, Київський апеляційний суд дійшов висновку, що докази, надані на підтвердження вини ОСОБА_1 не відповідають обвинуваченню, зазначеному у протоколі про адміністративне правопорушення № 441806. Більше того, вони таке обвинувачення спростовують. Оскільки з відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 не пропонували проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки. Інших належних та достатніх доказів, які б підтверджували відмову ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки та в закладі охорони здоров`я, відсутні.

Обгрунтовуючи свої вимоги про відшкодування спричиненої моральної шкоди та витрат на правову допомогу, позивач посилається на незаконне накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим КУпАП, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Належним підтвердженням притягнення до адміністративної відповідальності позивача є виключно постанова суду, якою особу визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності. За інших обставин позивач не може вважатись особою притягнутою до адміністративної відповідальності.

Постановою Київського районного суду у справі № 754/2198/24 від 30.09.2024, згідно з якою відносно позивача було закрите адміністративне провадження за ч. 1 ст. 130 КупАП, спростовується твердження позивача щодо притягнення його до адміністративної відповідальності.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Враховуючи викладені вище обставини, суд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями відповідачів та що неправомірними діями чи бездіяльністю відповідачів йому завдана моральна шкода, тому суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263 - 265 ЦПК України, ст.ст. 23, 1176 ЦК України, ст.ст. 254-256, 265-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Законом України «Про Національну поліцію» суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратори - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дані позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Дані відповідача: Департамент патрульної поліції, ЄДРПОУ - 40108646, місцезнаходження: м. Київ, вул. Федора Ернста, 3

Повний текст рішення виготовлений 01.08.2025.

Суддя: Т.А. Зотько