Справа 359/2521/25
Провадження 2/359/2134/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2025р. м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чирки С.С.,

при секретарі Кулик Т.В.

за участю

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом.

Свої вимоги обґрунтував тим, що з 03.10.2003 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який 17.09.2021 року був розірваний на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

В період шлюбу подружжям було придбано автомобіль HONDA CIVIC за 140390 грн., що еквівалентно 27800 доларів США., право власності на який зареєстровано за відповідачем.

19.10.2023 року відповідачем відчужено вказаний транспортний засіб без згоди позивача.

В зв?язку з цим, просить суд в порядку поділу майна подружжя стягнути з відповідача на його користь компенсацію його частки у розмірі 13900 доларів США, що становить вартості спірного автомобіля.

10 березня 2025 року ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

24.03.2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив в якому просить суд відмовити у задоволенні позову у зв?язку з його необґрунтованістю. Крім того, зазначила про пропуск позивачем строку позовної давності.

22.05.2025 року ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з?явився, повідомлений належним чином про час, дату та місце розгляду справи.

У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог, пославшись на його безпідставність.

Заслухавши думку представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17.09.2021 року розірвано шлюб укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 який зареєстровано 03.10.2003 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м.Київ з державним центром розвитку сім`ї Центрального відділу реєстрації шлюбів м.Києва, актовий запис №2361.

09.11.2007 року між СП ЗАТ «Дніпро Мотор Інвест» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу №2841 автомобіля Honda Civic 4D НОМЕР_1 .

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 є власником автомобіля Honda Civic, номер шасі НОМЕР_3 , 2007 року випуску.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів автомобіль Honda Civic, номер шасі НОМЕР_3 , 2007 року випуску перший раз був зареєстрований 29.01.2008 року, дата останньої реєстрації 19.10.2023 року.

З переглянутого відео з DVD вбачається процес вживання дитиною їжі, знаходження цієї дитини на вулиці та в громадському транспорті і транспортування автомобіля.

Згідно ремонтної калькуляції №03 від 07.04.2023 року автомобіля Honda Civic. номер шасі НОМЕР_3 , 2007 року випуску вартість ремонту становить 324806,65 грн.

З відповіді головного сервісного центру МВС від 26.03.2025 року вбачається, що 19.10.2023 року в ТСЦ МВС №5946 здійснено перереєстрацію транспортного засобу Honda Civic, номер кузова НОМЕР_3 зі ОСОБА_3 на ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного у СГ №1271 від 20.04.2023 виданого ТОВ «Автомобільна торгівельна біржа». Зазначена в ЄДРТЗ вартість вищевказаного транспортного засобу -49000 грн.

За правилами ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими.

За ч.ч.1,2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 зазначено, що вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснує, що пред?явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)). В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Всупереч вимогам ч.1 ст.81 ЦПК України позивач не надав до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження ринкової вартості автомобіля, який було відчужено або ринкової вартості автомобіля, подібного за якостями (технічними характеристиками) на час вирішення спору.

Разом з цим, суд критично оцінює доказ вартості автомобіля, а саме додаток №1 до договору №2841 від 09.11.2007 року і не бере його до уваги, оскільки він в жодному разі не відображає дійсної вартості спірного автомобіля, а відображав її лише на момент купівлі аж в 2007 році.

З врахуванням цього позовні вимоги слід залишити без задоволення.

Крім того, представник відповідача у відзиві зазначив про пропуск строку позовної давності позивачем.

Суд не погоджується з даним твердженням виходячи з наступного.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За правилами ч.1 ст.267 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На думку суду позивач дізнався про порушення свого права лише 22.01.2025 року коли отримав витяг Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів, а тому строк позовної давності ним не пропущено. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6Конвенції про захист правлюдини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Усі інші доводи сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Судовий збір на підставі ст.141 ЦПК України віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 5,10,12,76-81,263-265,268,354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 21.07.2025 року.

Суддя Чирка С.С.