ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/2046/23 Номер провадження 22-ц/814/1873/25Головуючий у 1-й інстанції Петренко Л. Є. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Триголова В.М.

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.

секретар: Грицак А.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Фермерського господарства «ЯРКО+КО» на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 24 січня 2025 року та додаткове рішення Диканського районного суду Полтавської області від 10 лютого 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства «ЯРКО+КО» про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості по орендній платі, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Ковжога О.І. звернувся до суду з позовом у якому просив розірвати договір оренди землі, укладений між його довірителькою та відповідачем у справі, стягнути з останнього заборгованість за договором оренди та пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за згаданим договором, а також понесені позивачем судові витрати.

В обгрунтування позовних вимог вказує, що 26.08.2021 між позивачем та відповідачем укладено договір оренди земельної ділянки, строком на 7 років, призначення для ведення товарного с/г виробництва. Розмір орендної плати складає 11900 грн. і строк її сплати до 31 грудня поточного року, шляхом перерахування на розрахунковий рахунок орендодавця. За 2021 та 2022 роки відповідач не сплачував орендну плату, на картковий рахунок кошти не перераховував. Станом на день подачі позову борг по сплаті орендної плати становить 23 800 грн , пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання 782,47 грн, які позивач просить стягнути з відповідача. Також у зв`язку із систематичною несплатою орендної плати, просить розірвати договір оренди земельної ділянки та стягнути судові витрати.

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 24 січня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Ярко+Ко» про розірвання договору оренди та стягнення заборгованості по орендній платі задоволено частково.

Розірвано договір оренди земельної ділянки, укладений 26.08.2021 між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Ярко+Ко», кадастровий № :00:002:0065 для ведення товарного господарства, площею 4.9273 га, що знаходиться на території Петро-Давидівської селищної ради Полтавської області.

Стягнуто з Фермерського господарства «Ярко+Ко» () на користь ОСОБА_1 (рнокп НОМЕР_1 ) заборгованість по орендній платі за земельну ділянку за договором оренди від 26.08.2021 за 2021 та 2022 роки в загальному розмірі 16 072,80 та пеню за несвоєчасне виконання зобов?язання за договором оренди землі від 26.08.2021 в розмірі 782,47 грн, а всього 16 855 грн 27 коп.

Стягнуто з Фермерського господарства «Ярко+Ко» () на користь ОСОБА_1 (рнокп НОМЕР_1 ) судовий збір, пропорційно до задоволених позовних вимог, в розмірі 1470,80 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 10 лютого 2025 року клопотання представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Ковжоги Олександра Івановича задоволено частково.

Стягнуто з Фермерського господарства «ЯРКО+КО» (код ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (рнокп НОМЕР_1 ) понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 850 (шість тисяч вісімсот п`ятдесят) грн. 00 коп.

В іншій частині вимог відмовлено.

В апеляційному порядку вказані рішення оскаржив відповідач ФГ«Ярко+Ко» . Скарга мотивована тим , що рішення прийняті з порушенням матеріального та процесуального права , без урахування доказів наданих стороною відповідача.

Апелянт вказує, що розірвання договору оренди землі є передчасним та безпідставним , оскільки відповідачем за аргументами позову не було здійснено оплату за 2021 та 2022 роки , тобто за 2 з 7 передбачених платежів , при цьому орендна плата за 2023 та 2024 роки фермерським господарством була виплачена. Вказана обставина підтверджує зацікавленість фермерського господарства у дії договору оренди землі та намір виконувати умови договору.

Також відповідач посилається на те, що позивачем не вжито досудових заходів з метою врегулювання конфлікту , зокрема не направлено відповідачу претензій із вимогою про сплату орендної плати за спірний період.

Окрім того , скаржник посилається на обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав, оскільки позивач не заявляла вимогу про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно , що є самостійною підставою для відмови у позові , що залишено позаувагою судом першої інстанції.

У зв`язку із вказаним ФГ«Ярко+Ко» просить скасувати рішення Диканського районного суду Полтавської області від 24 січня 2025 року та додаткове рішення Диканського районного суду Полтавської області від 10 лютого 2025 року та постановити нові про відмову в задовленні позовних вимог ОСОБА_1 та відмову у стягненні з відповідача витрат на правничу допомогу.

З матеріалів справи встановлено, що 28.08.2021 між фермерським господарством «Ярко+Ко» та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки кадастровий № :00:002:0065 для ведення товарного господарства, площею 4.9273 га, що знаходиться на території Петро-Давидівської селищної ради Полтавської області, строк оренди 7 років (а.с.11-14).

Згідно по п.9 договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 7 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 11 900 грн.

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється без урахуванням індексу інфляції.

Пунктом 11 визначено, що орендна плата оплачується до 31 грудня поточного року шляхом перерахування на розрахунковий рахунок орендодавця.

Пункт 14 Договору вказує, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим Договором справляється пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Договір набирає чинності після підписання сторонами п.42 Договору.

Як вбачається з виписки по картковому рахунку на ім`я ОСОБА_1 в КП «Приватбанк» з січня 2020 року по травень 2023 року відсутні надходження на картку з призначенням платежу орендна плата від ФГ «Ярко+Ко» (а.с.15-23)

Як зазначає відповідач ОСОБА_2 він передавав готівкові кошти для виплати орендної плати ОСОБА_1 через ОСОБА_3 , який був на той час його тестем. Останній йому стверджував, що кошти орендодавцям передавав та віддавав бухгалтеру видатковий касовий ордер.

Так, на підтвердження сплати позивачеві орендної плати за 2022 рік, відповідачем надано суду копію видаткового касового ордера від 23.12.2022 на суму 11 900 грн, яка містить підпис ОСОБА_2 та підпис одержувача ОСОБА_1 (а.с.88)

Оригінал вказаного документа відповідач не надав, оскільки вказує, що у травні-червні 2023 року виявлено крадіжку бухгалтерських документів ФГ «Ярко+Ко», внаслідок чого порушене кримінальне провадження. До цього часу документи не знайдені.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції посилався на те , що відповідачем не доведено належними доказами виконання своїх зобов`язань зі сплати орендної плати, у зв`язку із чим вона підлягає стягненню на користь позивача. Беручи до уваги порушення умов договору в частині оплатності , вимога щодо розірвання договору оренди також підлягає задовленню.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частиною 1 статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 632 ЦК України встановлено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною 1 статті 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі.

За змістом статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Відповідно до статті 22 Закону України «Про оренду землі» орендна плата справляється у грошовій формі. За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати. Розрахунки щодо орендної плати за земельні ділянки, що перебувають у державній і комунальній власності, здійснюються виключно у грошовій формі.

Статтею 23 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін. Орендар має право вимагати відповідного зменшення орендної плати в разі, якщо стан орендованої земельної ділянки погіршився не з його вини.

Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі (частина 4 статті 31 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до частини 1 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Права та обов`язки орендодавця та орендаря встановлені статтями 24 та 25 Закону України «Про оренду землі».

Положеннями статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

За змістом статті 141 ЗК України серед підстав припинення права користування земельною ділянкою, зокрема у пункті «д» частини першої цієї статті передбачено систематичну несплату земельного податку або орендної плати.

Згідно з частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Системний аналіз зазначених положень законодавства та враховуючи врегулювання відносин, пов`язаних з орендою землі, зокрема, положеннями ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні питання щодо розірвання договору оренди з підстави, передбаченої пунктом «д» статті 141 ЗК України, застосуванню також підлягають положення частини 2 статті 651 ЦК України, згідно якої необхідна наявність істотного порушення стороною договору. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 912/1385/17 (провадження № 12-201гс18).

Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18).

Об`єднана Палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 293/1011/16-ц (провадження № 61-29970сво18) дійшла висновку, що тлумачення пункту «д» частини 1 статті 141 ЗК України, частини 2 статті 651 ЦК України свідчить, що «несплата орендної плати» охоплює випадки як невиплати орендної плати у цілому, так і її виплата у розмірі меншому, ніж визначено договором (без урахування індексації, індексу інфляції тощо).

Аналіз вище вказаних норм права дає підстави для висновку, що підставою для розірвання договору оренди землі є саме систематична несплата орендної плати. Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди.

Судом встановлено, що орендна плата за користування земельною ділянкою :00:002:0065 для ведення товарного господарства, площею 4.9273 га, що знаходиться на території Петро-Давидівської селищної ради Полтавської області, за умовами договору від 26.08.2021 року орендарем ФГ «ЯРКО+КО» не в повній мірі виплачена позивачу за період користування 2021- 2022 роки.

Будь-яких належних доказів виплати відповідачем позивачу заборгованості за договором оренди земельної ділянки суду не надано, клопотання про витребування відповідних доказів судом сторонами не заявлено. Посилання в апеляційній скарзі на обов`язок суду витребувати доказ(видатковий касовий ордер) за власної ініціативи не відповідачє визначеному ст.81 ЦПК обов`язку сторін з доказування, адже кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Більше того, сам відповідач вказує на неможливість надання відповідного доказу , оскільки за словами відповідача у травні - червні 2023 року виявлено крадіжку бухгалтерських документів ФГ «ЯРКО+КО» , внаслідок чого порушено кримінальне провадження. Колегія суддів у відповідних посиланнях апелянта вбачає непослідовність та намагання переконати суд в існуванні певних доказів та обставин , без їх належного доведення.

Не перерахування відповідачем орендної плати за договором оренди, у зв`язку з відсутністю в ФГ «ЯРКО+КО» реквізитів банківської картки позивача, не звільняє орендаря від виплати заборгованості з орендної плати та не є поважною причиною невиконання умов договорів оренди.

За умовами договору оренди від 26 серпня 2021 року орендна плата виплачується орендарем у грошовій формі в сумі 11 900 грн. до 31 грудня поточного року включно (пункти 9 , 11 договору оренди).

Будь-яких доказів здійснення переказу коштів Гальченко А.В. ФГ «ЯРКО+КО» 2021 - 2022року суду не надано, натомість відповідач посилається на ненадання позивачем доказів про дійсне неотримання відповідних коштів на розрахункові рахунки. Окрім того, відповідач вказував на передачу коштів у готівковому вигляді для виплати орендної плати ОСОБА_1 третім особам. Вказані аргументи є суперечливими та не заслуговують на увагу суду, оскільки не підтверджені належними доказами.

Отже, перелічені вище обставини свідчать про те, що ФГ «ЯРКО+КО» не було виконано умови вказаного договору оренди, а тому наявні підстави для розірвання договору з підстав пункту «д» частини 1 статті 141 ЗК України (систематична несплата орендної плати).

Щдо додаткового рішення Диканського районного суду Полтавської області від 10 лютого 2025 року .

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно доЗакону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертійстатті 62 ЦПК України.

Види адвокатської діяльності визначені устатті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Відповідно до частин першої та другоїстатті 137 ЦПК Українивитрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмоюстатті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Водночас зі змісту частини четвертоїстатті 137 ЦПК Українислідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження судових витрат, понесених під час розгляду справи відповідачем надано суду: ордер на надання правничої допомоги, підписаний адвокатом , свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю , Договір про надання правничої допомоги, акт виконаних робіт в якому зазначено, що клієнт приймає та оплачує в повному розмірі на момент підписання акта наданих робіт. Згідно розрахунку суми гонорару за надання правничої допомоги були проведенні консультації і роз`яснення з правових питань у сфері цивільного та цивільно-процесуального законодавства, підготовка позовної заяви, підготовка адвокатського запиту до ФК «ЯРКО+КО», підготовка процесуальних документів витребування доказів, участь у судових засіданнях. Всього вартість послуг складає 10 000 грн.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи апеляційний суд дійшов висновку, що місцевим судом було обгрунтовано стягнуто з відповідача на користь позивача 6 850 грн., витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вказана сума документально підтверджена та є співмірниою зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог є законними і обгрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦІК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст.367,374ч. 1 п. 1,375,382,383,384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «ЯРКО+КО» залишити без задоволення.

Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 24 січня 2025 року та додаткове рішення Диканського районного суду Полтавської області від 10 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В. М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов