Справа № 199/5998/25
(2/199/3546/25)
РІШЕННЯ

Іменем України

10.07.2025 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра у складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Мацак А.О., за участі представника позивача Устінової Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кальчицької сільської ради про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідача, зазначивши, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка мешкала за адресою: АДРЕСА_1 , на теперішній час тимчасово окупована територія.

За життя ОСОБА_2 склала заповіт, посвідчений 12 лютого 2009 року нотаріусом Володарської держаної нотаріальної контори Донецької області Будика Н.М., за реєстром №514, згідно до якого заповіла позивачу, земельну ділянку площею 6,69 га, розташовану на землях КСП «Маріупольский» Зорянської сільської ради Донецької області Нікольського району (колишній Володарський), а тепер у зв`язку з адміністративною реформою на території Кальчицької сільської територіальній громади Маріупольського району Донецької області, яка належала померлій на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку (серія ДН № 068624, виданого 26.10.2004 року Володарською райдержадміністрацією, кадастровий номер :05:000:1007.)

Про смерть ОСОБА_2 позивачу стало відомо від племінниці, яка мешкає на тимчасово окупованій території Донецької області в селищі Кальчик. Вона була обізнана про наявність складеного заповіту і мала намір одразу ж звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але через стан здоров`я була неспроможна самостійно рухатись.

14.07.2022 року вона звернулась з заявою про прийняття спадщині після смерті ОСОБА_2 до Другої державної нотаріальної контори міста Києва. Друга київська нотаріальна контора завела спадкову справу, але прийняла рішення - відмовити позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідчений Володарською держаною нотаріальною конторою Донецької області 12 лютого 2009 року за реєстром № 514 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з неможливістю встановлення кола спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку в спадщині.

Позивач зазначає, що ОСОБА_2 мешкала сама за адресою: АДРЕСА_1 , на теперішній час тимчасово окупована територія, інших спадкоємців які мають право на обов`язкову частку в спадщини немає. Позивач наголошує на тому, що пропустила строк в шість місяців для прийняття спадщини, встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України з поважних причин, які були зумовлені змінами в законодавстві, пов`язаними з прийняттям спадщини, через збройну агресію і військові дії російської федерації на території України, через стан свого здоров`я та періодичне перебування на лікуванні. Просила суд визначити їй додатковий строк в три місяці для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкривалась після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 січня 2025 року було відкрито провадження по даній справі.

Представник позивача в судовому засіданні позові вимоги підтримала, просила позов задовольнити, надавши пояснення аналогічні викладеним у позові.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка мешкала за адресою: АДРЕСА_1 , на теперішній час тимчасово окупована територія.

За життя ОСОБА_2 склала заповіт, посвідчений 12 лютого 2009 року нотаріусом Володарської держаної нотаріальної контори Донецької області Будика Н.М., за реєстром №514, згідно до якого заповіла позивачу земельну ділянку площею 6,69 га, розташовану на землях КСП «Маріупольский» Зорянської сільської ради Донецької області Нікольського району (колишній Володарський), а тепер у зв`язку з адміністративною реформою на території Кальчицької сільської територіальній громади Маріупольського району Донецької області, яка належала померлій на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку (серія ДН № 068624, виданого 26.10.2004 року Володарською райдержадміністрацією, кадастровий номер :05:000:1007.)

Позивач не заперечує, що була обізнана про наявність заповіту, але через стан здоров`я не звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. На підтвердження даного факту надає виписку з історії хвороби, відповідно до якої вона з 18.12.2020 року по 23.12.2020 року я перебувала на лікуванні з короновірусною хворобою (COVID-19), важкий перебіг.

Відповідно до протоколу магнітно-резонансної топографії від 03.07.2021 року: дегенеративно-дистрофічні зміни попереково-криживого відділу. Протрузії міжхребцевих дисків в сегментах L1 - L2, L2- L3, L3- L4. Екструзія диску L5-S1. Деформуючий спондилоартроз. Екструзія диску L5-S1.Консолідуючий компресійний перелом тіла L3 хребця. В порівняні з МРТ від 16.01.2021 - динаміка стабільна (протокол магнітно-резонансної топографії від 16.01.2021 та 03.07.2021 додається на 2 арк.). Пізніше, в листопаді 2022 року позивачу було призначено ІІ групу інвалідності в зв`язку з ураженням опорно-рухового апарату.

14.07.2022 року позивач звернулась із заявою про прийняття спадщині після смерті ОСОБА_2 до Другої державної нотаріальної контори міста Києва, в якій зазначила, що спадщину приймає відповідно до Постанови кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Про деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану», зі змінами, внесеними згідно Постанови КМ № 209 від 06.03.2022 року, № 480 від 19.04.2022 року та № 719 від 24.06.2022 року, інших спадкоємців немає.

Так, в п.3 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» передбачено, що перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на 4 місяці. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкодавцям після закінчення строку на прийняття спадщини.

Таким чином, в практикуючій площині до загального 6 місячного строку від смерті спадкодавця додається ще 4 (чотири) місяці і загалом буде 10 місяців, тобто в умовах воєнного стану в Україні діє правило 10 (десять) місяців на прийняття спадщини чи відмови від неї.

Друга київська нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідчений Володарською держаною нотаріальною конторою Донецької області 12 лютого 2009 року за реєстром № 514 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з пропуском строку прийняття спадщини.

Інших спадкоємці із заявами по прийняття спадщини не звертались.

Відповідно до ст.50 Закону України «Про нотаріат», глави 14 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дії нотаріусами України, та ст. 257 Цивільного кодексу України ця постанова може бути оскаржена до суду протягом трьох років.

Оскільки на підставі Постанови КМ № 469 від 09.05.2023 пункт 3 виключено, вважаю, що строк подання заяви про прийняття спадщини був мною пропущений. В іншому порядку, ніж судовий, я не можу захистити свої права на прийняття спадщини і тому прошу суд визначити мені додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини.

Статтею 15 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, а спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву при прийняття спадщини, що передбачено ч. 1ст. 1269 ЦК України.

У відповідності до ч. 1ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 3 ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини, тобто право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття і вищевказана норма закону зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України, можуть бути застосовані, якщо у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви і ці обставини визнані судом поважними.

Відповідно до п. 24 ПП ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини, при цьому суд повинен виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, не переборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298 св 18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19), від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема справедливість, добросовісність та розумність. Враховуючи те, що в законі не міститься визначення поняття поважності причин пропущення строку для прийняття спадщини і їх поважність повинна визначатися судом у кожному випадку виходячи з конкретних обставин справи та характеру взаємовідносин сторін, прошу суд зауважити на те, що я пропустила строк в шість місяців для прийняття спадщини, встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України з поважних причин, які були зумовлені змінами в законодавстві, пов`язаними з прийняттям спадщини, через збройну агресію і військові дії російської федерації на території України, через стан свого здоров`я та періодичне перебування на лікуванні.

Якщо врахувати ту обставину, що постановою Кабінету міністрів України від 24.06.2022 № 719 визначено, що перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на 4 місяці, тобто в даному випадку строки мали б закінчуватися 02.10.2022р. До того ж, строк у шість місяців сплинув 02.06.2022р., а позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини 14.07.2022р., тобто трохи більше ніж через місяць. Згідно з правовою позицією Верховного Суду у справі №681/203/17-ц від 17.10.2018 року, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Незначний часовий проміжок між закінченням строку прийняття спадщини та подачею позовної заяви про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є підставою для задоволення таких вимог.

Відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 164 "Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану" строк для прийняття спадщини спочатку був зупинений на час воєнного стану. Проте, в подальшому пунктом 3 вказаної Постанови (у редакції із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 719 від 24.06.2022) було встановлено, що перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на чотири місяці. Після змін на підставі Постанови КМ № 469 від 09.05.2023 пункт 3 виключено.

Таким чином, внаслідок зміни законодавства про порядок обчислення строку на прийняття спадщини на рівні вищевказаної постанови КМУ, цей порядок неодноразово змінювався у гіршу сторону для спадкоємців. У цивільному судочинстві діє принцип верховенства права, ст. 10 ЦПК України, який передбачає, що нормативні акти мають відповідати критерію правової визначеності, щоб пересічна особа, яка не має юридичних знань могла, діючи розумно та добросовісно на підставі відповідного нормативного акту, визначити правила своєї поведінки. Дійсно, строки прийняття спадщини можуть встановлюватися та змінюватися лише законом, а не постановами КМУ, про що були сформовані відповідні правові висновки касаційним судом у постанові Верховного Суду від 25.01.2023 року у справі № 676/47/21, де Верховний Суд, надавши оцінку п.3 Постанови КМУ №164, вважав її такою, що суперечить ст. ст. 1270, 1272 ЦК України.

Позивач пропустила строк для прийняття спадщини у зв`язку із суперечливими положеннями законодавства щодо перебігу строку для прийняття спадщини, які протягом відведеного для прийняття спадщини періоду часу змінювалися таким чином, що були непередбачуваними для спадкоємця та в кінцевому етапі мали своїм наслідком пропущення строку для подачі мною заяви про прийняття спадщини.

Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував на необхідності держав дотримуватися принципу «якості законів» при їх прийнятті або зміні. Зокрема, у своєму рішенні у справі «Сєрков проти України» ЄСПЛ зазначив, що якість законодавства передбачає доступне для зацікавлених осіб, чітке і передбачуване у застосуванні законодавство; відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства з важливого питання, що призводить до його суперечливого тлумачення, в тому числі судом, має наслідком порушення вимог положень Конвенції щодо «якості закону». Крім того, у справі «Новік проти України» ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь- якого ризику свавілля.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ілхан проти Туреччини» (В.П.), N 22277/93, 27.06.2000, параграф 59) зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Верховний Суд в постанові від 18.01.2023 у справі №580/1300/22 сформулював правовий висновок стосовно застосування принципу «легітимних очікувань», вказавши що, головним чином, походить від англійського терміну «legitimate expectations» як розумні, небезпідставні або обґрунтовані очікування. Зокрема, Суд зазначив, що принцип легітимних очікувань широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують захист права власності (стаття 41 Конституції України) та передбачуваність (прогнозованість) законодавства, яким визначаються обмежувальні заходи (статті 22, 57, 58, 94 та 152 Конституції України); реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими; правовим підґрунтям (основою) для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норма права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору; відсутність у законі безпосередніх приписів щодо певного права, яке, однак, слідує із загальних конституційних принципів або природного права, або відсутність закону, що визначає механізм реалізації такого права, самостійно не може свідчити про відсутність правового підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування щодо реалізації такого права.

Відповідно до змісту ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин лише суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, встановлений Кабінетом Міністрів України правовий режим врегулювання перебігу 6-ти місячного строку для прийняття спадщини у даному випадку не відповідає критерію правової визначеності, який є елементом принципу верховенства права.

Суд вважає, що наслідки пропущення позивачем строку для прийняття спадщини будуть непропорційними, оскільки остання втратить право на спадкування майна, яке залишилося після смерті спадкодавця, і при цьому буде порушено баланс між інтересами держави та фізичної особи.

Принцип «пропорційності» пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства.

Вжиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, необхідно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17-ц, від 01 червня 2020 року у справі № 185/777/17, 20 березня 2024 року у справі № 545/1231/23.

Згідно вимогам ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом чи за законом.

Частиною 1, 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Як вбачається з змісту правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно.

Враховуючи зазначене, дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством.

Суд дійшов висновку про часткове задоволення позову позивача та поновлення йому строк для подачі заяв про прийняття спадщини, визначивши його в 2 місяці, що на думку суду буде достатньо для реалізації позивачем своїх спадкових прав.

Судові витрати по справ у вигляді судового збору суд вважає за доцільне віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 263-265 ЦПК України, ст. 1272 ЦК України, суд-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Кальчицької сільської ради про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини задовольнити частково.

Визначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) додатковий строк 2 місяці для подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині позову відмовити.

Судові витрати у вигляді судового збору віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення апеляційної скарги.

Повне судове рішення складено 21 липня 2025 року.

Суддя Руденко В.В.