Провадження № 22-ц/802/845/25 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Шевчук Л. Я.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представників позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Наталія Анатоліївна, про визнання договорів недійсними та витребування майна за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 травня 2025 року

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 22 грудня 2020 року придбав в особисту приватну власність квартиру загальною площею 67,7 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

З 2005 року він фактично проживає в США, а тому періодично видавав генеральні доручення на представництво його інтересів, зокрема, батькові ОСОБА_8 , який помер у 2021 році.

Позивач зазначав, що з середини 2018 року він підтримував з відповідачем ОСОБА_3 близькі стосунки. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дитина - син ОСОБА_9 . Зважаючи на хороші стосунки і наявність спільної дитини, наступні довіреності на представництво своїх інтересів він видав ОСОБА_3 .

Однак, з початку січня 2023 року відносини з ОСОБА_3 погіршилися, остання не надавала можливості бачитися та спілкуватися із сином та обмежила будь-які контакти між ними.

Позивач також вказував, що у листопаді 2024 року йому стало відомо, що 09 січня 2024 року відповідач ОСОБА_3 без його згоди заволоділа належною йому квартирою, уклавши два завідомо фіктивних договори. Ці правочини були вчинені нею внаслідок зловмисної домовленості як його представника та її брата ОСОБА_5 , а саме 09 січня 2024 року, за три дні до закінчення терміну довіреності, ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_5 фіктивний договір купівлі-продажу, за яким останній набув право власності на спірну квартиру. Проте, того ж дня, через 40 хв. був укладений інший договір, за яким ОСОБА_5 подарував зазначену квартиру ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що оскільки він, як власник квартири, жодної згоди на продаж квартири не давав, тому її відчуження відбулося шляхом укладення фіктивних договорів.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_7 просив суд: визнати недійсними договір купівлі-продажу квартири серії та номер 62 від 09 січня 2024 року, укладений між ОСОБА_3 від його імені та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Н. А.; визнати недійсним договір дарування серії та номер 64 від 09 січня 2024 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Н. А.; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на свою користь спірну квартиру, а також стягнути з відповідачів на свою користь понесені по справі судові витрати.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2025 року до участі у справі залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Н. А.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 травня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_7 ОСОБА_1 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_7 .

На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в позові у цій справі. Суд не звернув уваги на те, що позивач ОСОБА_7 жодної згоди та будь-якого волевиявлення на продаж квартири не давав, її продажу як такого не відбулося, а відбулося привласнення квартири ОСОБА_3 шляхом укладення фіктивних договорів внаслідок її зловмисної домовленості як його «представника» та її братом ОСОБА_5 . Довіреність позивачем видавалась ОСОБА_3 не для конкретного вчинення тієї чи іншої дії, а видавалась про всяк випадок на той випадок, якщо у вчиненні будь-яких дій від імені позивача виникне необхідність, тому доручення видавалося максимально обширно як його батькові до його захворювання, так і надалі ОСОБА_3 . Доручення, які видавалися позивачем батькові до його захворювання, так і надалі ОСОБА_3 були ідентичними, що черговий раз підтверджує відсутність наміру в ОСОБА_7 відчужувати належне йому нерухоме майно.

У відзивах на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 , представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6 , кожен зокрема, посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважають, що оспорювані позивачем договори укладені з дотриманням вимог чинного законодавства і підстави для визнання їх недійсними відсутні.

Відзиву на апеляційну скаргу третя особа не подала.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Н. А., будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. Про причини неявки апеляційний суд не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляла.

Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності третьої особи згідно з вимогами ст. 372 ЦПК України, оскільки її неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції належить скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову, виходячи з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 22 грудня 2020 року, що зареєстрований в реєстрі за № 1395, належить на праві власності квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11).

09 січня 2024 року між ОСОБА_7 , від імені якого на підставі довіреності від 12 січня 2021 року діяла відповідач ОСОБА_3 , та відповідачем ОСОБА_5 укладений договір купівлі-продажу зазначеної квартири, згідно з умовами якого ОСОБА_5 набув право власності на нерухоме майно (а.с.87, 88).

Надалі на підставі договору дарування квартири від 09 січня 2024 року, укладеного між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , який зареєстрований в реєстрі за № 64, ОСОБА_3 набула право власності на зазначену квартиру (а.с.89, 90).

Позивач ОСОБА_7 звертаючись до суду з цим позовом, свої вимоги обґрунтовував тим, що він, як власник спірної квартири, жодної згоди на її продаж не давав, тому її відчуження відбулося шляхом укладення фіктивних договорів, які підлягають визнанню недійсними, а квартиру належить витребувати з чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_3 на його користь. Остання не повідомила про те, що уклала від його імені правочин щодо продажу належної йому на праві власності квартири, жодних коштів від її продажу передано не було. При цьому договір купівлі-продажу був укладений на користь близького родича особи, що діяла нібито від його імені.

Відмовляючи у позові ОСОБА_7 у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами ту обставину, що відповідач ОСОБА_3 діяла всупереч його волі як довірителя або не в його інтересах. Оскільки відповідач ОСОБА_5 прибав квартиру за договором купівлі-продажу, який повністю відповідає вимогам законодавства, сплатив кошти за квартиру в повному обсязі, належним чином зареєстрував право власності на дане житло і відповідно мав право розпоряджатися вказаною нерухомістю на власний розсуд, тому суд вважав, що підстави для визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу і дарування спірної квартири, а також її витребування з чужого незаконного володіння на користь позивача відсутні.

Апеляційний суд не погоджується із такими висновками суду, враховуючи наступне.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, у спосіб визнання правочину недійсним.

За положеннями ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229233 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі №522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок щодо застосування ст. 232 ЦК України та вказано, що під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (ч. 3 ст. 238 ЦК України).

Тобто, з метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є.

При цьому словосполучення «у своїх інтересах» потрібно розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.

За змістом статей 244, 245 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, віндикаційний позов це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (постанова Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 752/13695/18).

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У справі, яка переглядається, апеляційним судом встановлено, що 12 січня 2021 року ОСОБА_7 видав на ім`я ОСОБА_3 нотаріально посвідчену довіреність та на день укладення 09 січня 2024 року спірного договору купівлі-продажу довіреність була діючою, скасована не була, позивачем не оспорювалася у встановленому законом порядку та судом недійсною не визнавалась. Цією довіреністю ОСОБА_7 уповноважив ОСОБА_3 бути його представником з усіма повноваженнями з ряду питань серед яких: розпорядження, придбання на його ім`я, відчуження (купівля-продаж, міна), здача в найм (оренду), управління, прийняття в дар, застави (іпотеки) належного йому на праві приватної власності будь-якого рухомого чи нерухомого майна, одержання належного йому майна, включаючи грошові кошти (а.с.47).

Надалі на підставі цієї довіреності ОСОБА_3 , як уповноважений представник ОСОБА_7 , 09 січня 2024 року уклала з відповідачем ОСОБА_5 , який є її рідним братом, договір купівлі-продажу належної позивачу на праві власності квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Грошові кошти за придбання даної нерухомості ОСОБА_5 передав ОСОБА_3 до підписання договору купівлі-продажу згідно з п. 2.2. і на підставі цього договору право власності на спірну квартиру було зареєстроване за ОСОБА_5 . Як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_3 не повідомила позивача про те, що уклала від його імені правочин щодо продажу належної йому на праві власності квартири та жодних коштів від її продажу йому не передала.

Також 09 січня 2024 року, приблизно через 40 хв. після укладення згаданого вище договору купівлі-продажу, між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладений договір дарування зазначеної квартири, згідно з умовами якого ОСОБА_5 безоплатно відчужив спірну квартиру ОСОБА_3 , внаслідок чого остання набула право власності на неї.

ОСОБА_3 , діючи від імені ОСОБА_7 на підставі довіреності, посвідченої 12 січня 2021 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Козоріз Н. С., 09 січня 2024 року здійснила продаж належної позивачу квартири своєму брату ОСОБА_5 , який в подальшому уклав договір дарування цієї квартири з ОСОБА_3 , згідно з умовами якого вона набула на неї право власності. Сукупність зібраних у справі доказів, які оцінені судом апеляційної інстанції, дає підстави вважати про наявність зловмисної домовленості ОСОБА_3 , яка діяла за довіреністю від імені ОСОБА_7 , з іншою особою її рідним братом ОСОБА_5 при укладенні договору купівлі-продажу належної позивачу ОСОБА_7 квартири, оскільки про це свідчить те, що договір укладався між близькими родичами. Наведене також свідчить про наявність умислу представника, домовленості сторін оспорюваного договору для переслідування власних інтересів всупереч інтересам ОСОБА_7 .

Наведене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 31 травня 2022 року у справі № 638/20248/19 (провадження № 61-19696св21).

Ураховуючи, що продаж спірної квартири ОСОБА_3 здійснила у своїх особистих інтересах, тому колегія суддів доходить висновку, що договір купівлі-продажу квартири від 09 січня 2024 року підлягає визнанню недійсним з наведених підстав. Також встановивши, що ОСОБА_5 на підставі договору дарування квартири 09 січня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Н. А. та зареєстрованого в реєстрі за № 62, подарував спірну квартиру ОСОБА_3 , апеляційний суд доходить висновку про наявність підстав для її витребування з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 . У зв`язку з наведеним позовні вимоги ОСОБА_7 у відповідній частині є підставні та підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про визнання недійсним договору дарування від 09 січня 2024 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Н. А. та зареєстрованого в реєстрі за № 64, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Віндикаційний позов базується на визнанні права власності абсолютним правом, яке не втрачається з незаконним вибуттям речі з володіння власника і переходом до інших осіб. Таким чином, у разі придбання майна у особи, яка не мала права його відчужувати, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсною угоди, стороною, в якій така особа не є, тобто, з застосуванням правового механізму, встановленого ст. 216 ЦК України, незалежно від того, чи відповідає спірна угода закону. Адже результатом задоволення такого позову є застосування наслідків недійсності угоди, які стосуються лише сторін угоди і не поширюються на права особи, яка вважає себе власником спірного майна не будучи стороною угоди.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсним наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчиненні після недійсного правочину.

Виходячи з наведеного, презюмується можливість витребування спірного майна без вимоги визнання недійсним договору, оскільки спірне майно неможливо повернути шляхом застосування реституції.

Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК України, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача).

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування від 09 січня 2024 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Н. А. та зареєстрованого в реєстрі за № 64, задоволенню не підлягають, оскільки витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 як набувача, не потребує визнання недійсним правочину за яким майно вибуло у незаконного власника, тобто у ОСОБА_5 .

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з порушенням норм процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому з підстав, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України, його належить скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_7 з наведених вище підстав. Зважаючи на наведене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд цій справі оскаржуване рішення суду скасовує та ухвалює нове судове рішення, тому відповідно до наведених положень ЦПК України суд змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог ОСОБА_7 , на його користь з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 належить стягнути пропорційно розміру задоволених позовних вимог та часткового задоволення вимог апеляційної скарги сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги судовий збір у розмірі 3 028 грн по 1 514 грн з кожного.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 травня 2025 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_7 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 09 січня 2024 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Наталією Анатоліївною, зареєстрований в реєстрі за № 62.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2 .

У задоволенні решти позовних вимог, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги судовий збір у розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) гривень по 1 514 (одній тисячі п`ятсот чотирнадцять) гривень з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: