У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2025 року

м. Київ

справа № 493/570/25

провадження № 61-8156ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Торчинської Олени Вікторівни на постанову Одеського апеляційного суду від 18 червня 2025 року в справі за позовом Фермерського господарства «Агро-Сад» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності на урожай та

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року Фермерське господарство «Агро-Сад» (далі - ФГ «Агро-Сад») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності на урожай.

Разом із позовом ФГ «Агро-Сад» подало до суду заяву про забезпечення позову, в якій просило вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та будь-яким іншим особам, крім ФГ «Агро-Сад», здійснювати будь-які сільськогосподарські роботи та збір урожаю із земельної ділянки кадастровий номер :01:003:0027, що розташована на території Шляхівської сільської ради Балтського району Одеської області.

Вказувало, що в межах цієї справи подано позовну заяву про визнання права власності на урожай озимої пшениці, вирощений на земельній ділянці за кадастровим номером :01:003:0027.

ФГ «Агро-Сад»вважало, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити та унеможливити ефективний захист або поновлення порушених його прав, за захистом яких звернулося, оскільки відповідачі зможуть найняти сільськогосподарську техніку для збирання урожаю або передати вказані ділянки іншим орендарям, які, не маючи відповідних документів на посів даної культури, здійснять збирання врожаю озимої пшениці 2025 року.

09 квітня 2025 року ухвалою Балтського районного суду Одеської області в задоволенні заяви ФГ «Агро-Сад» про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ФГ «Агро-Сад» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності на урожай відмовлено.

Суд першої інстанції виснував, що вжиття зазначених в заяві ФГ «Агро-Сад» заходів забезпечення позову суперечить встановленому статті 5 Земельного Кодексу України принципу земельного законодавства щодо забезпечення раціонального використання та охорони земель.

Заявником не було надано актів обстеження земельної ділянки, які б підтверджували, що саме на спірній земельній ділянці позивачем були здійснені посіви сільськогосподарських культур. Також не надано жодних доказів, які б підтверджували, що відповідач ОСОБА_2 , враховуючи реєстрацію права оренди землі за ним на вказану земельну ділянку, має намір зібрати урожай з вказаної земельної ділянки.

Крім того, матеріали справи не містять доказів щодо необхідності вжиття заходів, зокрема заборони вчиняти дії, направлені на пошкодження, або знищення посіву, а також дії щодо збирання врожаю після його достигання, до моменту набрання судовим рішенням законної сили, наявні лише посилання на потенційну можливість відповідача заволодіти майном, яке йому не належить, а саме сільськогосподарських культур (озимої пшениці), посів яких був здійснений позивачем, заявником не наведено достатніх підстав для необхідності застосування забезпечення позову.

18 червня 2025 року постановою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ФГ «Агро-Сад» задоволено.

Ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 09 квітня 2025 року про відмову в забезпеченні позову скасовано.

Заяву ФГ «Агро-Сад» про забезпечення позову задоволено.

Заборонено ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та будь-яким іншим особам, крім ФГ «Агро-Сад», здійснювати будь-які сільськогосподарські роботи та збір урожаю із земельної ділянки за кадастровим номером :01:003:0027, що розташована на території Шляхівської сільської ради Балтського району Одеської області.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що існує реальна можливість того, що збір урожаю 2025 року почнеться в червні 2025 року, що свідчить про те, що у відповідачів існує реальна можливість збору урожаю на земельній ділянці з кадастровим номером :01:003:0027.

Тому апеляційний суд визнав помилковим висновок суду першої інстанції про недоведеність обставин засіву земельної ділянки позивачем та відсутність реальних припущень про утруднення виконання рішення суду у випадку задоволення позову, оскільки, звертаючись з відповідною заявою, заявник обґрунтовував ?її тим, що забезпечення позову обраним ним способом направлено на недопущення настання матеріальної шкоди ФГ «Агро-Сад», яка полягатиме у позбавленні можливості зібрати засіяний та оброблений ним урожай, який є предметом спору в цій справі.

29 червня 2025 року (зареєстровано у Верховному Суді 30 червня 2025 року) представник ОСОБА_1 - адвокат Торчинська О. В. через систему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 18 червня 2025 року, у якій просила скасувати її, ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 09 квітня 2025 року залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова апеляційного суду прийнята з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню на підставі пунктів 1, 4 частини 2 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Судом апеляційної інстанції не було враховано, що наданий позивачем доказ, а саме лист ФГ «Агро-Сад» адресований ОСОБА_1 , не може бути належним доказом, оскільки він не направлявся відповідачці та не містить жодних достовірних відомостей.

Апеляційний суд не взяв до уваги надані докази ОСОБА_1 про належне повідомлення позивача про небажання поновлювати дію договору оренди землі (далі - договір) з вимогою повернути земельну ділянку після закінчення його дії.

Суд не взяв до уваги умови пункту 20 договору, в якому зазначено, що після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку в стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду. Договором не передбачено такої умови, як збір врожаю після закінчення строку дії. Позивач не виконав пункт 7 договору та не надсилав жодних повідомлень про бажання скористатися переважним правом щодо продовження договору та про намір збирати врожай після його закінчення.

Договір 11 березня 2025 року було розірвано, тому всі обов`язки між сторонами припинено, в позивача відсутні підстави для збору врожаю.

Крім цього судом не враховано, що такий захід забезпечення позову не є співмірним із предметом спору, за своїм змістом і способом порушує право власності ОСОБА_1 , є втручанням у господарську діяльність ОСОБА_2 та фактично є вирішенням спору по суті.

Також суд не врахував статтю 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, постанову Верховного Суду від 25 травня 2016 року в справі № 6-605цс16, пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18.

Так як предметом спору в справі є визнання права приватної власності на урожай озимої пшениці 2025 року, то забезпечення позову в такий спосіб фактично підмінить собою судове рішення в справі та вирішить позовні вимоги до розгляду справи по суті судом.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2,

3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

У відкритті касаційного провадження слід відмовити, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Частиною першою та другою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Під час вирішення питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема,

з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом

в залежності до конкретного випадку.

У разі вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі

№ 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі

№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З оскаржуваного судового рішення вбачається, що 05 березня 2015 року між позивачем і ОСОБА_1 був укладений договір оренди землі строком на 10 років щодо земельної ділянки, кадастровий номер :01:003:0027, яка розташована на території Шляхівської сільської ради Балтського району (наразі Подільського району) Одеської області.

У жовтні 2024 року ФГ «Агро-Сад» було засіяно 285 га озимої пшениці, зокрема, але не виключно, на земельній ділянці з кадастровим номером :01:003:0027, площею 15,22 га.

За інформацією, розміщеною на офіційному сайті Департаменту аграрної політики, продовольства та земельних відносин Одеської обласної державної адміністрації «Жнива-2024» розпочалися 13 червня 2024 року.

Згідно з листом ФГ «Агро-Сад», адресованим відповідачці ОСОБА_1 , останній було повідомлено, що ФГ «Агро-Сад» не має змоги до 05 березня 2025 року, тобто до закінчення дії договору оренди, зібрати урожай озимої пшениці з орендованої земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0027, повідомлено, що урожай буде зібрано до 30 червня 2025 року та зазначено про подальше відшкодування збитків, пов`язаних із тимчасовим зайняттям земельної ділянки.

13 травня 2025 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0027.

Під час вирішення питання про застосування заходів забезпечення позову суд апеляційної інстанції, внаслідок повного та всебічного дослідження всіх обставин справи, зробив правильний висновок щодо підставності доводів позивача про наявність обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Застосування заходів забезпечення позову у справі шляхом заборони ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та будь-яким іншим особам, крім ФГ «Агро-Сад», здійснювати будь-які сільськогосподарські роботи та збір урожаю із земельної ділянки за кадастровим номером :01:003:0027, що розташована на території Шляхівської сільської ради Балтського району Одеської області, дійсно призводить до обмеження прав відповідачки як власниці земельної ділянки, проте зазначені доводи касаційної скарги спростовуються тією обставиною, що цивільний процесуальний закон передбачає можливість обмеження особи у здійсненні права власності під час вжиття заходів забезпечення цивільного позову, зокрема, шляхом заборони вчиняти певні дії (стаття 150 ЦПК України).

З огляду на предмет спору та наявність у сторони позивача обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення, суд апеляційної інстанції встановив, що обраний позивачем вид забезпечення позову відповідає критерію співмірності із заявленими позовними вимогами, оскільки існує реальна можливість того, що збір урожаю 2025 року почнеться в червні 2025 року, що свідчить про те, що у відповідачів існує реальна можливість збору урожаю на земельній ділянці з кадастровим номером :01:003:0027.

Необхідність застосування такого заходу забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які були досліджені апеляційним судом, та, в свою чергу, свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування заходу забезпечення позову призведе до порушення прав позивача.

Отже, забезпечення позову в обраний позивачем спосіб є співмірним із заявленими позовними вимогами та достатнім для забезпечення виконання

в майбутньому рішення суду.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 25 травня 2016 року в справі № 6-605цс16, пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18,необґрунтовані, оскільки не свідчать про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом вимог статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є необґрунтованими, оскільки, ухвалюючи судове рішення, апеляційний суд діяв у межах наданих йому цивільним процесуальним законодавством України повноважень, з додержанням вимог міжнародного законодавства та згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та дотримання норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Верховний Суд є судом права і його повноваження визначені статтями 400, 409 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Торчинської Олени Вікторівни на постанову Одеського апеляційного суду від 18 червня 2025 року в справі за позовом Фермерського господарства «Агро-Сад» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності на урожай.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська