СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 6/759/338/25
ун. № 759/5005/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року м. Київ

Святошинський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Твердохліб Ю.О., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення,

у с т а н о в и в:

У провадженні Святошинського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа за заявою ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини з ОСОБА_2 .

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення, посилаючись на те, що судовим наказом Святошинського районного суду м. Києва від 22.03.2019 року у справі №759/5005/19 за заявою ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 1/4 заробітку (доходу) боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення заяви про видачу судового наказу, тобто з 13.03.2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Оскільки зазначений вище судовий наказ тривалий час не виконується, вона звернулась із заявою до Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо примусового виконання рішення та просить суд зобов`язати боржника ОСОБА_2 подати до суду письмовий звіт про виконання судового наказу Святошинського районного суду м. Києва у справі №759/5005/19 від 22.03.2019 року.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Шум Л.М. від 15.07.2025 року заявлено самовідвід від зазначеної вище справи та передано її до канцелярії Святошинського районного суду м. Києва для повторного автоматизованого розподілу справ між суддями.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.07.2025 року вищезазначену справу передано в провадження головуючого судді Святошинського районного суду м. Києва Твердохліб Ю.О.

Відповідно до ст. 453-2 ЦПК України суд розглядає справу в порядку письмового провадження за відсутності клопотання заявника.

Підстави для розгляду заяви у судовому засіданні за правилами статті 450 ЦПК України у даній справі відсутні.

Дослідивши заяву та подані в її обґрунтування докази, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно ст. 129-1 Конституції України держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Так, судовий контроль за виконанням судових рішень встановлено розділом VII ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 453-1 ЦПК України суд, який розглянув справу як суд першої інстанції, за письмовою заявою стягувача може зобов`язати боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення в цивільних справах: що виникають із трудових правовідносин; що виникають із сімейних правовідносин; щодо відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення; щодо відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду; щодо відшкодування моральної шкоди; щодо захисту прав споживачів; щодо захисту честі, гідності та ділової репутації; в інших спорах немайнового характеру.

Стягувач може звернутися до суду із заявою, передбаченою ч. 1 цієї статті, в разі невиконання боржником судового рішення та за умови відкриття виконавчого провадження.

У заяві обов`язково зазначається ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження.

Відповідно до ст. 453-2 ЦПК України, суд розглядає заяву про зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення (крім заяви, передбаченої ч. 5 ст. 453-1 цього Кодексу) протягом десяти днів з дня її надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням заявника - у судовому засіданні за правилами ст. 450 цього Кодексу.

За наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Ухвалу суду про відмову у задоволенні заяви може бути оскаржено в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції. Постанова суду апеляційної інстанції за результатами перегляду ухвали є остаточною і оскарженню не підлягає.

Отже, вказаною нормою ЦПК України передбачено право суду, який ухвалив судове рішення в цивільній справі, зобов`язати боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Так, судове рішення може бути виконано в добровільному, або в примусовому порядку. Примусове виконання рішень суду в Україні покладається на органи державної виконавчої служби та у передбачених законом випадках - на приватних виконавців.

Порядок примусового виконання судових рішень регламентовано ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Нормами Закону України «Про виконавче провадження» визначено певний алгоритм дій виконавця в ході примусового виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

При цьому відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець наділений достатніми повноваженнями для вжиття заходів щодо примусового виконання боржником судового рішення.

Отже, у разі відсутності добровільного виконання судових рішень, приписами Закону України «Про виконавче провадження» врегульований порядок дій та заходів, що спрямовані на примусове виконання таких рішень.

Завершальною стадією судового провадження з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) є виконавче провадження (ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Судом встановлено, що судовим наказом Святошинського районного суду м. Києва від 22.03.2019 року у справі № 759/5005/19 за заявою ОСОБА_1 стягнуто з боржника ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі однієї четвертої заробітку (доходу) боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення заяви про видачу судового наказу, тобто з 13.03.2019, до досягнення дитиною повноліття.

Виконання вказаного вище судового наказу здійснюється примусово в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 12.01.2024 Святошинським відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) з примусового виконання.

Постановою державного виконавця від 22.01.2024 року у вказаному вище виконавчому провадженні стягнення звернено на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_2 .

Постановою державного виконавця від 20.02.2024 року у вказаному виконавчому провадженні накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 .

Постановою державного виконавця від 31.03.2025 року встановлено тимчасове обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії.

Постановою державного виконавця від 31.03.2025 року встановлено тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.

Постановою державного виконавця від 31.03.2025 року встановлено тимчасове обмеження боржника у праві полювання.

Постановою державного виконавця від 31.03.2025 року встановлено тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Постановою від 24.04.2025 року державного виконавця накладено арешт на кошти боржника ОСОБА_2 у межах суми 398 744,03 грн.

З огляду на довідку-розрахунок державного виконавця у виконавчому провадженні НОМЕР_2 станом на 05.05.2025 заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 складає 403 022, 73 грн.

Слідчими Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідуваньза № 0000188 від 07.04.2025 за ч. 1 ст. 164 КК України, що також підтверджує наявність факту невиконання боржником своїх обов`язків за судовим рішенням.

З огляду на довідку-розрахунок державного виконавця у виконавчому провадженні НОМЕР_2 станом на 03.07.2025 заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 складає 301 372, 72 грн, що порушує право дитини на належний рівень життя.

Крім того постановою державного виконавця від 03.07.2025 у вказаному виконавчому провадженні звернено стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші походи боржника ОСОБА_2 та вирішено здійснювати відрахування із суми доходів боржника у відповідності до вимог чинного законодавства, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, у розмірі 50% доходів щомісяця до погашення загальної суми заборгованості за виконавчим провадженням, яка станом на 01.07.2025 складає 301 372,72 грн.

Так, встановлено, що судове рішення - судовий наказ, виданий Святошинським районним судом м. Києва у справі № 759/5005/19 від 22.03.2019 року, тривалий час, з дня відкриття виконавчого провадження з 12 січня 2024 року по теперішній час, тобто понад півтора року, так і не виконано. Усі вжиті державними виконавцями заходи залишаються неефективними й не сприяють виконанню судового наказу.

Відповідно до ч. 1-2 статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, особа, якій належить виконати рішення суду, що набрало законної сили, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання у чіткій відповідності до висновків суду, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, судовий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання відповідача надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Інститут судового контролю за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення є новим у цивільному процесуальному законодавстві, оскільки ЦПК доповнено ст.ст.453-1-453-4 Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень про судовий контроль за виконанням судових рішень» №4094-ІХ від 21.11.2024, який набрав чинності 19.12.2024.

Ідентичний механізм здійснення судового контролю тривалий час існує у адміністративному судочинстві і Верховний Суд неодноразово зазначав, що адміністративним процесуальним законодавством регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, визнання протиправними рішень, дій. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови. У свою чергу, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. Суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості їх виконати.

При цьому встановлювати судовий контроль за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду. У разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 0640/3719/18, від 04 березня 2020 року у справі №539/3406/17, від 11 червня 2020 року у справі № 640/13988/19.

За змістом постанови Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №802/357/17-а звертаючись до суду із заявою про встановлення судового контролю, позивач зобов`язаний навести аргументи на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і надати докази в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 19 вересня 2018 року у справі №350/1325/17-ц (касаційне провадження №6135462св18) дійшов висновку про те, що невиконання судового рішення впродовж тривалого часу є порушенням права на справедливий судовий розгляд.

Отже, у разі відсутності добровільного виконання судових рішень, приписами Закону України «Про виконавче провадження» врегульований порядок дій та заходів, що спрямовані на примусове виконання таких рішень.

У рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах "Бурдов проти Росії" від 07 травня 2002 року, "Ромашов проти України" від 27 липня 2004 року, "Шаренок проти України" від 22 лютого 2004 року зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язувальне рішення залишалося бездієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі "Сокур проти України", №29439/02, від 26 квітня 2005 року, та у справі "Крищук проти України", №1811/06, від 19 лютого 2009 року.

Враховуючи, що судовий наказ щодо стягнення аліментів на утримання дитини, який підлягає негайному виконанню, не виконано, вказане рішення перебуває на примусовому виконанні, з урахуванням принципу обов`язковості виконання рішення суду, суд дійшов висновку вжити заходи судового контролю за виконанням судового рішення у спосіб, визначений ст.453-2 ЦПК України.

Відповідно до ч.2, 3 цієї статті, за наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Встановлений судом строк для подання звіту про виконання судового рішення має бути достатнім для його підготовки. Достатнім є строк, який становить не менше десяти календарних днів з дня отримання боржником відповідної ухвали та не перевищує трьох місяців.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 та зобов`язання боржника ОСОБА_2 подати до суду звіт про виконання судового рішення і враховуючи обсяг даних, які має відобразити боржник у поданому звіті, суд вважає достатнім строк для підготовки звіту - один місяць з моменту отримання боржником цієї ухвали.

Керуючись нормами ст. 453-1-453-33, 260, п. 42 ч. 1 ст. 353 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення задовольнити частково.

Зобов`язати боржника ОСОБА_2 подати у місячний строк з моменту отримання ним копії цієї ухвали звіт про виконання судового рішення, а саме судового наказу Святошинського районного суду м. Києва у справі №759/5005/19 від 22.03.2019 року.

Роз`яснити боржнику, що звіт повинен бути поданий з додержанням вимог ч. ч. 2, 3 ст. 453-3 ЦПК України.

Ухвала суду про задоволення заяви та зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення є остаточною і оскарженню не підлягає. Заперечення на таку ухвалу включаються до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою статті 453-4 ЦПК України.

Суддя Ю.О. Твердохліб