Справа № 486/303/25
Провадження № 2/486/552/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

28 липня 2025 року м. Південноукраїнськ

Південноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючої судді Далматовій Г.А.,

при секретарі Маляновій А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Управління Служби безпеки України в Миколаївській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , малолітньої ОСОБА_3 , треті особи Служба у справах дітей Південноукраїнської міської ради, Південноукраїнська міська рада, Орган опіки та піклування Південноукраїнської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування службовим жилим приміщенням,

учасники справи: позивач Управління Служби безпеки України в Миколаївській області, представник позивача Олійник Я.Ю., відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , малолітня ОСОБА_3 , треті особи Служба у справах дітей Південноукраїнської міської ради, Південноукраїнська міська рада, Орган опіки та піклування Південноукраїнської міської ради, представники третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

13 лютого 2025 року Управління Служби безпеки України в Миколаївській області (далі - УСБУ в Миколаївській області) звернулось із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , малолітньої ОСОБА_3 , треті особи Служба у справах дітей Південноукраїнської міської ради, Південноукраїнська міська рада, в якій просять визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування службовим жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 із зняттям з зареєстрованого місця проживання, та стягнути судовий збір.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач ОСОБА_1 з 19 березня 2012 року до 15 липня 2020 рік проходив військову службу за контрактом - УСБУ в Миколаївській області. Згідно з наказом тимчасово виконуючого обов`язки начальника - УСБУ в Миколаївській області від 19 березня 2012 року №478-ос молодший лейтенант ОСОБА_1 був призначений на офіцерську посаду відділу в м. Южноукраїнську - УСБУ в Миколаївській області. Рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 25 травня 2016 року № 134 двокімнатну службову квартиру АДРЕСА_2 включено до числа службових жилих приміщень та надано співробітнику-військовослужбовцю відділу в м. Южноукраїнську - УСБУ в Миколаївській області ОСОБА_1 у складі сім`ї 2 особи. 30 травня 2016 року ОСОБА_1 виданий ордер № 15 на право зайняття зазначеного службового жилого приміщення у складі сім`ї з 2 осіб - він та дружина - ОСОБА_2 . За даними Центру надання адміністративних послуг міста Южноукраїнськ Миколаївської області, у вказаній службовій квартирі з 01 червня 2016 року по теперішній час зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а з 28 серпня 2018 року по теперішній час ОСОБА_3 .

Згідно з наказом начальника УСБУ в Миколаївській області від 13 липня 2020 року № 98-ОС/дск капітан ОСОБА_1 звільнений із займаної посади у відділу в м. Южноукраїнську УСБУ в Миколаївській області та відкомандирований у розпорядження начальника УСБУ в Рівненській області для подальшого проходження військової служби. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 04 грудня 2024 року ОСОБА_1 28 липня 2023 року придбав квартиру АДРЕСА_3 , яка до теперішнього часу перебуває у його власності.

При переміщенні до нового місця служби ОСОБА_1 службову квартиру в установленому порядку не здав та про придбання вищевказаного об`єкту нерухомого майна, квартири АДРЕСА_3 не повідомив.

Відповідно до акту обстеження службової квартири від 11 червня 2024 року встановлено, що за адресою: АДРЕСА_4 , з жовтня 2023 року фактично проживають ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . Зі слів ОСОБА_8 квартиру вони знімали за щомісячну плату в розмірі 6500 грн, яку оплачували на картку ОСОБА_1 . Відповідно до акту обстеження службової квартири від 17 грудня 2024 року встановлено, що за адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_1 разом з членами сім`ї не проживає. Мешканка квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_10 повідомила, що у сусідній квартирі АДРЕСА_6 раніше проживав ОСОБА_11 , приблизно починаючи з 2022 року за цією адресою проживали інші особи, які орендували цю квартиру. З літа 2024 року у вказаній квартирі ніхто не проживає. Згідно пояснень мешканки квартири АДРЕСА_7 ОСОБА_12 , щодо мешканців квартири АДРЕСА_6 повідомити нічого не може, так як там наразі ніхто не проживає. Наскільки їй відомо, до середини літа 2024 року у квартирі АДРЕСА_6 проживала сім`я з чотирьох осіб, яка виїхала.

Зазначив, що оскільки ОСОБА_1 в добровільному порядку не вивільнив займане ними службове житлове приміщення при приміщенні по службі, пов`язаного з переїздом до іншого населеного пункту, та після придбання житла для постійного проживання не здійснив зняття з реєстрації місця проживання у вказаній службовій квартирі, службову квартиру для проживання не використовує та відсутній без поважних причин понад шість місяців і не підпадає під категорії осіб, визначених частиною третьою статті 71 ЖК України, таким чином, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є такими, що втратили право користування службовим жилим приміщенням.

Подальша реєстрація місця проживання ОСОБА_1 та членів його сім`ї (дружини - ОСОБА_2 та доньки - ОСОБА_3 ) у службовій квартирі порушує права власника житла та осіб, які потребують забезпечення службовим житлом.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 лютого 2025 року залучено до участі у розгляді справи орган опіки та піклування Південноукраїнської міської ради Миколаївської області.

В судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву, в якій просив суд здійснювати розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Представники третіх осіб Служба у справах дітей Південноукраїнської міської ради, Південноукраїнська міська рада Миколаївської області, Орган опіки та піклування Південноукраїнської міської ради Миколаївської області в судове засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлені вчасно і належним чином.

Дослідивши докази в сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що наказом тимчасово виконуючого обов`язки начальника УСБУ в Миколаївській області від 19 березня 2012 року №47-ос, молодший лейтенант ОСОБА_1 був призначений на офіцерську посаду відділу в м. Южноукраїнську УСБУ в Миколаївській області /а.с. 58-59/.

Рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 25 травня 2016 року №134 двокімнатну квартиру АДРЕСА_8 , зі статусом службового жилого приміщення, надано сім`ї співробітника-військовослужбовця відділу в м. Южноукраїнську УСБУ в Миколаївській області ОСОБА_1 у складі сім`ї 2 особи /а.с. 21-22/.

30 травня 2016 року ОСОБА_1 на склад сім`ї з двох чоловік виданий ордер № 15 на право зайняття вищевказаного службового жилого приміщення /а.с. 25/.

Згідно з наказом начальника УСБУ в Миколаївській області від 13 липня 2020 № 98-ОС/дск капітан ОСОБА_1 звільнений із займаної посади у відділу в м. Южноукраїнську УСБУ в Миколаївській області та відкомандирований у розпорядження начальника УСБУ в Рівненській області для подальшого проходження військової служби /а.с. 57/.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 04 грудня 2024 року № 406506648 ОСОБА_1 28 липня 2023 року згідно договору купівлі-продажу №548 придбав квартиру АДРЕСА_9 , яка до теперішнього часу перебуває у його власності /а.с. 37-38/.

При переміщенні до нового місця служби ОСОБА_1 службову квартиру в установленому порядку не здав.

За інформацією Центру надання адміністративних послуг Южноукраїнської міської ради Миколаївської області № 1026 від 20 червня 2024 року у вказаній службовій квартирі з 01 червня 2016 року по теперішній час зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а з 28 серпня 2018 року по теперішній час ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 36/.

До позовної заяви представником позивача долучено копію актового запису про народження № 194 малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому батьками зазначено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 /а.с. 49/.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 квітня 2008 року, копії витягу № 18563469 від 18 квітня 2008 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно, копія інформаційної довідки № 407612897 від 11 грудня 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , належить на праві комунальної власності територіальній громаді в особі Южноукраїнської міської ради Миколаївської області /а.с. 26, 27, 28/.

На замовлення Управління Житлово-комунального господарства Южноукраїнської міської ради 25 серпня 2022 року виготовлено технічний паспорт на зазначену квартиру /а.с. 29-31/.

Згідно копії листа виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 10 червня 2016 року № 23/01/-34/1629 квартира АДРЕСА_2 станом на 01 червня 2024 року перебуває на оперативному обліку в УСБУ в Миколаївській області та не виключена з числа службових жилих приміщень /а.с 35/.

Як вбачається з довідки відділу господарського забезпечення УСБУ в Миколаївській області від 23 січня 2025 року № 64/37-725 двокімнатна квартира АДРЕСА_2 внесена в книгу обліку службових приміщень УСБУ в Миколаївській області під номером 90 /а.с. 34/.

Згідно довідки житлово-побутової комісії УСБУ в Миколаївській області від 05 грудня 2024 року № 64/39-707 ОСОБА_1 на квартирному обліку за місцем проходження військової служби УСБУ в Миколаївській області не перебував /а.с. 32/.

Відповідно до акту обстеження службової квартири від 11 червня 2024 року, складеного комісією, призначеною розпорядженням начальника УСБУ в Миколаївській області від 05 червня 2024 року № 15/ДСК, встановлено, що за адресою: АДРЕСА_4 , з жовтня 2023 року фактично проживають ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . Зі слів ОСОБА_8 квартиру вони знімали за щомісячну плату в розмірі 6500 грн, яку оплачували на картку ОСОБА_1 /а.с. 41/.

Відповідно до акту обстеження службової квартири від 17 грудня 2024 року складеного вищевказаною комісією разом з головою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дев`ятий квартал» Кривенком М.С., встановлено, що за адресою: АДРЕСА_4 , на момент перевірки ніхто не проживає. Зі слів сусідів з середини літа 2024 року вони в квартирі нікого не бачили /а.с. 42/.

До позовної заяви представником позивача долучено копію розпорядження начальника УСБУ в Миколаївській області від 05 червня 2024 року № 15/ДСК про перевірку використання за призначенням службового житлового фонду. Додатком до розпорядження є склад комісії /а.с. 60, 61/.

Відповідно до письмових пояснень мешканки квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_13 від 22 січня 2025 року, у сусідній квартирі АДРЕСА_6 раніше проживав ОСОБА_11 , приблизно починаючи з 2022 року за цією адресою проживали інші особи, які орендували цю квартиру. З літа 2024 року у вказаній квартирі ніхто не проживає /а.с. 43-44/.

Згідно письмових пояснень мешканки квартири АДРЕСА_7 ОСОБА_12 від 22 січня 2025 року, щодо мешканців квартири АДРЕСА_6 повідомити нічого не може, так як там наразі ніхто не проживає. Наскільки їй відомо, до середини літа 2024 року у квартирі АДРЕСА_6 проживала сім`я з чотирьох осіб, яка виїхала. В теперішній час у квартирі АДРЕСА_6 ніхто не поживає та не відвідує /а.с. 45-46/.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів від 04 грудня 2024 року № 406504937, 406504252 нерухоме майно за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не зареєстровано /а.с. 39, 40/.

Відповідно до довідки житлово-побутової комісії УСБУ в Миколаївській області від 14 січня 2025 року №64/39-717 станом на 14 січня 2025 року на квартирному обліку та в загальній черзі на отримання житла УСБУ в Миколаївській області перебуває 79 осіб, зокрема такою особою може бути ОСОБА_14 , якому може бути надане службове приміщення за місцем проходження військової служби /а.с 33, 34/.

Рішенням Южноукраїнської міської ради Миколаївської області №1128 від 20 жовтня 2022 року «Про перейменування вулиць, бульварів, провулків населених пунктів Южноукраїнської міської територіальної громади.» вулицю Дружби Народів в м. Южноукраїнську перейменовано на вулицю Європейська.

Постановою Верховної Ради України №4007-ІХ від 09 жовтня 2024 року перейменовано місто Южноукраїнськ Вознесенського району Миколаївської області на місто Південноукраїнськ.

Згідно висновку органу опіки та піклування Південноукраїнської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради від 14 травня 2025 року за №220, орган опіки та піклування Південноукраїнської міської ради вважає доцільним визнати малолітню ОСОБА_3 , такою, що втратила право користування службовим жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 із зняттям з зареєстрованого місця проживання /а.с. 132- 134/.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 326 ЦК України передбачено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства передбачено вимогами статей 15 та 16 ЦК України.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у державній власності, організація, що здійснює право власності від імені та в інтересах держави, має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Звертаючись до суду з даною позовною заявою, позивач зазначав, що відповідачі є такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням відповідно до положень статей 71, 72 ЖК України.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що під час перевірок цільового використання службової квартири встановлено, що відповідачі на постійній основі відсутні у спірному житловому приміщенні. Спірне приміщення використовувалось не за призначенням. Крім того, ОСОБА_1 був переміщений до іншого місця несення служби де придбав у власність квартиру.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

За правилами частин першої, другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених ЖК України, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з абзацами третім, четвертим пункту 3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 (далі - Порядок № 1081), забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання провадиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла. Житлові приміщення надаються військовослужбовцям у межах норм, встановлених законодавством.

Пунктом 19 Порядку передбачено, що військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення в разі переміщення по службі, пов`язаного з переїздом до іншого населеного пункту, звільнення з військової служби, одержання або придбання житла для постійного проживання, якщо інше не передбачено законодавством.

Системний аналіз положень Порядку № 1081 дає підстави стверджувати, що у військовослужбовця та членів його сім`ї обов`язок звільнити службове житлове приміщення виникає у разі переміщення по службі або ж забезпечення їх житлом для постійного проживання. В іншому випадку військовослужбовці та члени їх сімей підлягають виселенню з підстав, установлених законом.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України).

Згідно з частиною першою статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення..

Аналіз змісту статті 116 ЖК України вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У пункті 5.18 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Служби безпеки України від 06 листопада 2007 року № 792, передбачено, що співробітник, члени його сім`ї або інші особи, які проживають у службовому житловому приміщенні, можуть бути виселені без надання іншого службового житлового приміщення також у разі, якщо вони систематично руйнують або пошкоджують службове житлове приміщення, або використовують його не за призначенням (у тому числі шляхом передачі в оренду іншим громадянам чи організаціям), або створюють умови, які унеможливлюють проживання інших осіб в одній квартирі або будинку.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі № 752/15078/18 (провадження № 61-13986св19).

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. У разі тимчасової відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому під час розгляду позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, від 26 липня 2023 року у справі № 754/5333/18).

Верховний Суд у постанові від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19 зазначив: «На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення».

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що «житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (рішення ЄСПЛ від 05 липня 2012 року у справі «Глоба проти України», заява № 15729/07, § 37).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги під час вирішення питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, § 41, 44).

Виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття жилого приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги під час вирішення питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.

З урахуванням вищенаведеного суд дійшов висновку, що перед відповідачем ОСОБА_1 як військовослужбовцем держава в особі УСБУ в Миколаївській області виконала свій обов`язок, передбачений частиною першою статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», та забезпечила його житловим приміщенням для постійного проживання.

Однак, спірна службова квартира УСБУ в Миколаївській області вже більше двох років не є місцем постійного проживання ОСОБА_1 та членів його сім`ї, після переміщення по службі останній виїхав на постійне місце проживання до Рівненської області, де 28 липня 2023 року придбав у власність квартиру, тобто забезпечений житлом. З 2023 року використовував службове житлове приміщення не за призначенням, у тому числі шляхом передання у користування іншим громадянам.

Отже наявні підстави для визнання відповідача ОСОБА_1 та члена його сім`ї ОСОБА_2 такими, що втратила право користування службовим жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Що стосується вимоги визнання малолітньої ОСОБА_3 втратившою право користування житловим приміщенням, суд дійшов наступного висновку.

Як роз`яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

За Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17.

За статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

З досліджених в судовому засіданні доказів не було встановлено, що дитина не проживає не з поважних причин.

Крім того, спірна квартира не є єдиним житлом малолітньої ОСОБА_3 .

За таких обставин визнання відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням не може вважатись порушенням її права на житло, оскільки фактично за вказаною адресою вона з батьками не проживає добровільно та свідомо, що свідчить про втрату їхнього інтересу до цього житла.

Звертаючись з даною позовною заявою позивач діє з метою задоволення інтересів військовослужбовців і членів їх сімей, які згідно з абзацом третім частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» мають право бути забезпеченими службовими житловими приміщеннями.

Таким чином, мета позивача, який подав позовну заяву про виселення відповідачів є співрозмірною способу захисту порушеного права позивача, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

За змістом абз.3 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

Таким чином, саме судове рішення, яким відповідачів буде визнано такими, що втратили право користування квартирою, стане підставою для вчинення дій органами реєстрації по зняттю відповідачів з реєстраційного обліку, тому дане питання не відноситься до повноважень суду, а позовна заява в цій частині не підлягає задоволенню.

Згідно вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачів в рівних частках на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3028 грн.

Керуючись ст.ст.12,81,141, 263, 264, 265, 282 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Задовольнити частково позовну заяву Управління Служби безпеки України в Миколаївській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , малолітньої ОСОБА_3 , треті особи Служба у справах дітей Південноукраїнської міської ради, Південноукраїнська міська рада, Орган опіки та піклування Південноукраїнської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування службовим жилим приміщенням.

Визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , малолітню ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Відмовити частині позовної заяви - зняття із реєстрації за місцем проживання.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках на користь Управління Служби безпеки України в Миколаївській області 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Повне найменування позивача: Управління Служби безпеки України в Миколаївській області, , місцезнаходження: вул. Спаська, 40, м. Миколаїв, 54005.

Повне ім`я відповідача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_10 .

Повне ім`я відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_11 .

Повне ім`я відповідача: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_11 .

Повне найменування третьої особи: Служба у справах дітей Південноукраїнської міської ради, , місцезнаходження: вулиця Молодіжна, будинок, 5а, м. Південноукраїнськ Вознесенського району, Миколаївської області.

Повне найменування третьої особи: Південноукраїнська міська рада, місцезнаходження: вул. Європейська, 48, м. Південноукраїнськ, Вознесенського району, Миколаївської області, .

Повне найменування третьої особи: орган опіки та піклування Південоукраїнської міської ради, вул. Європейська, 48, м. Південноукраїнськ, Вознесенського району, Миколаївської області, 55002, ЄДРПОУ виконавчого комітету Південоукраїнської міської ради 20910974.

Суддя Г.А. Далматова