ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1075/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №702/1069/24 Категорія: 302090000 Барська Т.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2025 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ТОВ «Поділля Агропродукт»;

особа, яка подала апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Домачук Володимир Анатолійович;

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Домачука Володимира Анатолійовича на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 02 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля Агропродукт» про стягнення заборгованості з виплати орендної плати, пені, інфляційних втрат, 3 % річних,

в с т а н о в и в:

19.11.2024 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Домачука В.А. звернувся в суд з позовом до ТОВ «Поділля Агропродукт» про стягнення заборгованості з виплати орендної плати, пені, інфляційних втрат, 3% річних.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що після смерті його тітки - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 успадкував право власності покійної на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0383, яка за укладеним між спадкодавицею та відповідачем договором оренди землі використовується ТОВ «Поділля Агропродукт».

Представник позивача стверджує, що відповідач свої зобов`язання за договором оренди земельної ділянки виконав не у повному обсязі і оренду плату за використання земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0383 у 2022 році ОСОБА_1 не виплатив, що стало підставою для звернення з позовом до суду.

Представник позивача переконаний, що відповідач має своїм обов`язком сплатити пеню, інфляційні втрати та 3% річних за невиконання взятих на себе зобов`язань.

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 02 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Поділля Агропродукт» після отримання від ОСОБА_1 повідомлення в порядку ч.1, 3 ст. 148-1 ЗК України нарахувало позивачу 48004,38 грн. орендної плати, з яких утримав і відразу перерахував до бюджету 8640,38 грн. податку з доходів фізичних осіб, та виплатив 35502,50 грн., що відповідає розміру орендної плати за 2022 рік 9747,18 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника адвоката Домачука В.А. подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Вказує, що відповідач документів про виплату орендної плати протягом 2023 року до суду не надав, на погашенні заборгованості за 2022 рік за рахунок виплачених в 2023 році коштів не наполягав.

Суд на стадії розгляду справи по суті з власної ініціативи в порушення принципів диспозитивності та змагальності сторін долучив до матеріалів справи відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків. Сторона позивача була позбавлена можливості надавати докази після закриття підготовчого провадження.

Вважає, що відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків є неналежним доказом виплати орендної плати. Відомості в Державному реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених позивачеві сум орендної плати не відповідають дійсності.

Вказує, що протягом 2023 року відповідачем на банківський рахунок позивача було перераховано 30.10.2023 року 6823,72 грн. та 30.10.2023 року 19317,92 грн. з призначенням платежу «орендна плата по договору оренди землі за 2023 рік». Всього надійшло коштів із вказаним призначенням платежу на загальну суму 26141,64 грн.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт. Цибулів Уманського району Черкаської області у віці 84 років померла ОСОБА_2 (а.с.6). На момент смерті ОСОБА_2 була власницею земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :03:001:0383 площею 4,5725 га.

Спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняв її племінник ОСОБА_1 і до складу спадщини увійшла земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :03:001:0383 площею 4,5725 га, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29.08.2023 року (а.с.7).

Земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :03:001:0383 площею 4,5725 га покійна ОСОБА_2 30.09.2014 року передала у користування на умовах оренди ПрАТ «Райз-Максимко» (а.с.9-10).

За умовами цього правочину нормативна грошова оцінка об`єкту оренди складає 72259,00 грн.; орендна плата визначена у розмірі 5% нормативної грошової оцінки земельної ділянки і складає 3613,00 грн.; орендна плата вноситься 30 грудня кожного року і обчислюється з урахуванням індексації; у разі невнесення орендної плати у визначені Договором строки, справляється пеня у розмірі 0,01% несплаченої суми за кожний день прострочення (а.с.9-10).

Згідно з укладеною 02.01.2018 року Додатковою угодою до Договору оренди землі від 30.09.2014 року право оренди належної ОСОБА_2 земельної ділянки перейшло до ТОВ «Поділля Агропродукт» і сторони узгодили, що строк дії Договору продовжується до 30.05.2024 року, орендна плата орендарем вноситься у грошовій формі в розмірі 9% нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка становить 108302,00 грн., а розмір орендної плати складає 9747,18 грн. за рік оренди (а.с.11).

Укладеною 17.10.2023 року Додатковою угодою до Договору оренди землі від 30.09.2014 року ОСОБА_3 та ТОВ «Поділля Агропродукт» погодили усі умови договору оренди землі, зокрема, розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки 108252,00 грн.; розмір орендної плати 14,34%, що складає 15530,25 грн. за рік оренди; строк внесення орендної плати 31 грудня; строк договору до 30.05.2024 року з правом пролонгації; перегляд розміру орендної плати 1(один) раз на 7 років у разі зміни умов господарюванням, зміни граничних розмірів орендної плати, погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря та в інших випадках, передбачених законом (а.с.12-15).

Згідно наданих суду копій документів представником відповідача, орендна плата за 2018 2021 роки орендодавцю ОСОБА_2 була виплачена (а.с.38-54). Спір щодо невиплати орендної плати за вказаний період між сторонами відсутній.

З матеріалів справи вбачається, що про перехід до позивача права власності на земельну ділянку, ОСОБА_1 повідомив відповідача надісланим повідомленням від 31.08.2023 року на адресу його місця знаходження. У повідомленні позивач просить внести зміни щодо особи орендодавця до договорів оренди від 14.07.2009 року та від 02.01.2018 року, виплатити допомогу на поховання ОСОБА_2 , а також вирішити питання щодо виплати орендної плати за попередній 2022 рік і поточний 2023 рік (а.с.62).

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 1 кварталу 2023 року по 4 квартал 2023 року ТОВ «Поділля Агропродукт» нарахований дохід за надання земельної ділянки с/г призначення в оренду у розмірі 48004,38 гривень (а.с.108-109). Допомога на поховання у розмірі 4000 грн. позивачу ТОВ «Поділля Агропродукт» виплатило у грудні 2022 року (а.с.113).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно із статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 531 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до вимог частини 2 статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Таким законом є Закон України «Про оренду землі», відповідно до статті 1 якого оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до частини 5 статті 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Згідно із частиною першою статті 13 цього Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (частина 1 статті 14 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до частин 1, 2 статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

За змістом частин 1, 2, 3 статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 22 Закону України «Про оренду землі» орендна плата справляється у грошовій формі.

За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати.

Частиною 1 статті 23 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.

Відповідно до положень абзаців 1 та 7 частини 2 статті 25 Закону України «Про оренду землі» орендар зобов`язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, але не раніше державної реєстрації відповідного права оренди; своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку.

Частини перша, третя статті 148-1 Земельного кодексу України унормовують, що до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки. Особа, яка набула право власності на земельну ділянку, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї зобов`язана повідомити про це її користувачів із зазначенням: кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки; найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім`я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника; місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі).

Повідомлення надсилається користувачу земельної ділянки рекомендованим листом з повідомленням про вручення або вручається йому особисто під розписку.

Повідомлення про перехід права власності від держави до територіальної громади або навпаки підлягає опублікуванню у друкованих медіа місцевої сфери розповсюдження із зазначенням кадастрового номера, місця розташування та площі земельної ділянки.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, повідомлення в порядку, визначеному ч.1, 3 ст. 148-1 ЗК України ОСОБА_1 на адресу ТОВ «Поділля Агропродук» надіслав після одержання свідоцтва про право на спадщину 31.08.2023 року, тобто в порушення вимог ст. 148-1 ЗК України (а.с.62).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який дійшов обґрунтованого висновку, що ТОВ «Поділля Агропродук» сплатити 30 грудня 2022 року, як це визначено умовами Договору оренди землі від 30.09.2014 року, орендну плату за користування земельною ділянкою можливості не мало, оскільки ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, а ОСОБА_1 , як її спадкоємець, свої спадкові права не оформив, вимог ч.1, 3 ст. 148-1 ЗК України не виконав та не повідомив відповідача про набуття у власність земельної ділянки в порядку спадкування із зазначенням, зокрема, його місця проживання (знаходження), поштової адреси; платіжних реквізитів.

Суд першої інстанції вірно зазначив, ТОВ «Поділля Агропродук», як орендар успадкованої земельної ділянки, мав своїм обов`язком виплатити орендну плату після одержання повідомлення від спадкоємця.

Колегія суддів враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Судом, також, вірно встановлено, що у жовтні 2023 року відповідач нарахував позивачу 48004,38 грн. і виплатив 35502,50 грн. за надання в оренду земельної ділянки с/г призначення та дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки орендна плата за умовами Договору оренди землі від 30.09.2014 року, з внесеними Додатковою угодою від 02.01.2018 року змінами, складає 9747,18 грн. в рік, то нарахувавши позивачу у жовтні 2023 року 48004,38 грн. та виплативши 35502,50 грн. за надання земельної ділянки с/г призначення в оренду, відповідач свої зобов`язання за Договором оренди виконав.

Доказів на спростування відомостей з Державного реєстру фізичних платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами ОСОБА_1 суду не надав.

Доводи скаржника про недостовірність відомостей в Державному реєстрі фізичних осіб платників податків про джерела та суми доходів, колегією суддів не приймаються до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу та сплатити його до бюджету до або під час виплати доходу. У разі якщо оподатковуваний дохід нараховується, але не виплачується, ПДФО необхідно перерахувати до бюджету в місячний термін, наступний за останнім днем місяця, у якому відбулося таке нарахування (підпункти 168.1.2, 168.1.5 ПК України).

Згідно з підпунктом 168.1.4 цього Кодексу у випадку виплати доходу готівкою з каси підприємства податок сплачується (перераховується) до бюджету протягом банківського дня, що настає за днем такого нарахування (виплати, надання).

Наявні у Державному реєстрі фізичних осіб платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, відомості підтверджують, що у жовтні 2023 року відповідач нарахував позивачу орендну плату у розмірі 48004,38 грн., утримав з цієї суми податок з доходів фізичних осіб у розмірі 8640,79 грн., який відразу перерахував до бюджету (графа про перерахований ПДФО), а позивачу виплатив дохід у розмірі 35502,5 грн.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Доводи скаржника стосовно того, що доказ по справі, а саме відомості з Державного реєстру фізичних платників податків про джерела та суми доходів був прийнятий судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, не приймаються до уваги колегією суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2, 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З протоколу судового засідання від 03.03.2025 року вбачається, що представник відповідача в судовому засідання заявив клопотання про оголошення перерви для з`ясування питання щодо виплати орендної плати та подання додаткових доказів, яке судом було задоволено.

04.04.2025 року стороною відповідача до суду було додано відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів (а.с.108).

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21), зроблено висновок, що: "при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод".

Відповідно до положень ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що задоволення клопотання сторони відповідача про надання додаткових доказів не входить до переліку обставин для обов`язкового скасування рішення суду визначеного ч. 3 ст. 376 ЦПК України та прийняття додаткових доказів не призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Домачука Володимира Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 02 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді