Дата документу 09.07.2025 Справа № 337/2192/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/2192/25 Головуючий у 1-й інстанції: Калугіна Г.Б.
Провадження № 22-ц/807/1239/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року АТ КБ «Приватбанк» в особі представника - адвоката Христян О.М. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Разом із поданням вищевказаної позовної заяви до ОСОБА_1 , АТ КБ «Приватбанк» в особі представника - адвоката Христян О.М. подано заяву про забезпечення позову.

В обґрунтування заяви представник АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що позивач звернувся до Хортицького районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 про стягнення на користь АТ КБ «ПриватБанк» 190 978 грн. 98 коп., яка складається з суми відсотків 55 721,43 грн. (3% річних) та 135 257,55 грн. інфляційних втрат згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахованих за період з 23.02.2019 по 23.02.2022 за невиконання простроченого грошового зобов`язання за кредитним договором № 14.14062 від 29.11.2007, що виникло на підставі рішення суду.

Згідно інформації з РЕЄСТРУ ПРАВ ВЛАСНОСТІ НА НЕРУХОМЕ МАЙНО ВІДОМОСТІ ПРО ОБ`ЄКТ НЕРУХОМОГО МАЙНА за ОСОБА_2 (після реєстрації шлюбу прізвище змінено на " ОСОБА_3 "), зареєстроване право власності на 1/4 частину нерухомого майна: реєстраційний номер майна: 1147839, тип майна: квартира, адреса нерухомого майна: АДРЕСА_1 , Дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 21.05.2003; Дата внесення запису: 21.05.2003; ПІБ: ОСОБА_2 , Форма власності: приватна спільна часткова, Частка власності: 1/4, Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, НОМЕР_1 , 28.03.2003, Хортицька районна адміністрація Запорізької міської ради.

Вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до подальшого відчуження вказаної нерухомості, що фактично нівелює судовий захист позивача, за яким він звернувся.

Також зазначає, що забезпечуючи позов у цій справі шляхом накладення арешту, суд забезпечує баланс інтересів позивача та відповідача, оскільки з одного боку, для позивача буде гарантоване реальне виконання рішення, а з іншого боку, для відповідача (власника майна) протягом розгляду будуть відсутні будь-які обмеження щодо користування та володіння майном.

Посилаючись на вказані обставини, представник АТ КБ «Приватбанк» - адвокат Христян О.М. просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/4 частину квартири, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 1147839, яка належить на праві власності ОСОБА_2 (після реєстрації шлюбу прізвище змінено на " ОСОБА_3 "), РНОКПП НОМЕР_2 , дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 21.05.2003, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, НОМЕР_1 , 28.03.2003, Хортицька районна адміністрація Запорізької міської ради, та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2025 року у задоволенні заяви представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» Христян Ольги Миколаївни про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованостівідмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, представник АТ КБ «Приватбанк» - адвокат Христян О.М. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник АТ КБ «Приватбанк» посилається на обставини, що аналогічні викладеним в заяві про забезпечення позову.

Від представника ОСОБА_4 - адвоката Фельського С.Л. на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Зазначає, що позивачем пред`явлено вимоги до поручителя за кредитним договором, а не до основного боржника. Крім того, вимога стосується не стягненням основної суми боргу, а стягненням інфляційних втрат та 3% річних, які позивач нарахував на заборгованість за невиконання рішення суду, відповідно до якого було солідарно стягнено борг з основного боржника та поручителя.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи підставою для позовних вимог є рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26.10.2012 року, про яке відповідачу не було нічого відомо.

За тим самим договором було винесено судове рішення Ленінським районним судом м. Запоріжжя від 25 жовтня 2010 року, яким було стягнуто у солідарному порядку заборгованість за договором № 14.14062 від 29.11.2007 року у повному обсязі та передано ПАТ "КБ "Приватбанк" заставне майно, а саме автомобіль MERSEDES-BENZ 1831L 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 . Рішення набрало чинності та було передано на примусове виконання. В порядку виконання було вилучено автомобіль у боржника на користь банку. Вже ознайомлюючись з матеріалами цієї справи, відповідачу стало відомо про наявність іншого судового рішення, що винесено Октябрським районним судом м. Полтави про стягнення заборгованості за кредитним договором № 14.14062 від 29.11.2007 року. Тобто банк, маючи судове рішення та виконавчі листи, вдруге звернувся до іншого суду та отримав "ще одне судове рішення". Тепер він на підставі "ще одного судового рішення" подав в суд з метою стягнення штрафних санкцій за його невиконання.

Наразі відповідач звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з метою отримання копії судового рішення від 25 жовтня 2010 року по справі № 2-4498/10 та подання заяви до Октябрського районного суду м. Полтави про перегляд заочного рішення від 26.10.2012 року, яким вдруге стягнуто грошові кошти за тими самими зобов`язаннями.

Крім того, вважає, що жодних ризиків реалізації цієї частини квартири не має, у позивача по справі наявні два виконавчі листи за цим договором від Ленінського районного суду м. Запоріжжя, датований 2010 роком, та від Октябрського районного суду м. Полтави, датований 2012 роком. Тобто, позивач має можливість примусового стягнення коштів та звернення стягнення на майно боржника вже понад 15 років (1/4 частина квартири оформлена у 2003 році), та протягом усього цього часу квартира не була реалізована.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, ОСОБА_4 , її представника - адвоката Фельського С.Л., перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Окрім того, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно п. 5 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні.

За змістом ч. 2 ст. 259 ЦПК України рішення та постанови ухвалюються, складаються і підписуються складом суду, який розглянув справу.

Колегією суддів встановлено, що ухвала Хортицького районного суду м. Запоріжжя, постановлена 08 травня 2025 року під головуванням судді Калугіної Г.Б., не містить підпису судді, яка ухвалила це судове рішення, а, відтак в силу п. 5 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, оскаржувана ухвала беззаперечно підлягає скасуванню (а.с. 40-41).

З урахуванням скасування судового рішення у зв`язку із порушенням процесуального права, колегія суддів ухвалює нове судове рішення у даній справі.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Інститут забезпечення позову в правовій системі є важливим механізмом, який гарантує виконання рішень суду, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів сторін у судових процесах.

Забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом про присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Заходи забезпечення позову, які за своєю правовою суттю є гарантією забезпечення інтересів позивача у майбутньому при реалізації судового рішення, мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. При цьому, заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно п. 10 вказаної постанови, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) дійшла висновку, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи заяви про забезпечення позову не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому.

Так, АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача, яка є поручителем за кредитним договором з вимогами про стягненням інфляційних втрат та 3% річних, які позивач нарахував на заборгованість за невиконання рішення суду, відповідно до якого було солідарно стягнуто борг з основного боржника та поручителя (відповідача у цій справі).

При цьому, майно, на яке позивач просить накласти арешт, перебуває у приватній спільній частковій власності (відповідачу у цій справі належить лише 1/4 частка квартири).

Позивачем зазначено, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до подальшого відчуження вказаної нерухомості, що фактично нівелює судовий захист позивача, за яким він звернувся; забезпечуючи позов у цій справі шляхом накладення арешту, суд забезпечує баланс інтересів позивача та відповідача, оскільки з одного боку, для позивача буде гарантоване реальне виконання рішення, а з іншого боку, для відповідача (власника майна) протягом розгляду будуть відсутні будь-які обмеження щодо користування та володіння майном.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що будь-яких інших доводів та доказів на підтвердження того, що відповідачем здійснюються дії спрямовані на ускладнення чи можливе ухилення від виконання рішення суду по даній справі, у разі задоволення позову, позивачем до суду не надано.

Заява про забезпечення позову не містить об`єктивних обґрунтувань ризиків не виконання рішення суду, обставин, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до абзацу 3 пункту 4 наведеної вище постанови Пленуму, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що вимоги заяви про забезпечення позову є такими, що не підлягають задоволенню.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv.UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови заявнику у задоволенні його заяви, останній не має права на компенсацію судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2025 року у цій справі скасувати та ухвалити постанову наступного змісту.

У задоволенні заяви представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Христян Ольги Миколаївні про забезпечення позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 21 липня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко