Справа № 452/2569/25
Провадження № 2/452/1209/2025
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"28" липня 2025 р. м. Самбір
Самбірський міськрайонний суд Львівської області
у складі: головуючого судді Казана І.С.,
розглянувши відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в місті Самборі Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Самбірської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, - про скасування заборони відчуження нерухомого майна, -
ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору купівліпродажу, укладеного 09.02.1976 року та посвідченого державним нотаріусом Самбірської державної нотаріальної контори Львівської області Терлецькою І.М. 29 червня 2025 року з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №433349678 позивачу стало відомо про наявність в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна заборони (архівний запис), реєстраційний номер обтяження 4108100, зареєстрованого 24.11.2006р. 10:25:02 за №4108100 реєстратором: Самбірською державною нотаріальною конторою. Підставою обтяження зазначено договір довічного утримання б/н від 04.10.1966 року, об`єктом обтяження вказаний житловий будинок АДРЕСА_1 власником якого зазначено ОСОБА_2 ; дата реєстрації зазначена 24 листопада 2006 року. Первинно власником згаданого майна була ОСОБА_3 24 жовтня 1966 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Биковою Н.І та зареєстрований у реєстрі за №6691. Проте 10 червня 1969 року сторони уклали угоду на розірвання договору довічного утримання від 24.10.1966 року, згідно якої житловий будинок АДРЕСА_1 повернувся у власність ОСОБА_3 . За життя нею складено заповіт в користь ОСОБА_2 та після її смерті він успадкував зазначений житловий будинок, - про що 08.04.1975 року йому було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. У подальшому 9 лютого 1976 року ОСОБА_2 продав позивачу наведений житловий будинок. ОСОБА_1 вважає, що обтяження у вигляді заборони було зареєстроване у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 24.11.2006 року помилково, оскільки, на цей момент житловий будинок АДРЕСА_1 належав позивачу на праві власності, а не ОСОБА_2 , крім того з моменту розірвання договору довічного утримання 1969 року до 24.11.2006 року минуло 37 років та упродовж цього періоду претензій щодо майна - житлового будинку АДРЕСА_1 до позивача від ОСОБА_2 не надходило. Наявність обтяження (заборони) перешкоджає йому у реалізації свого права власності, а саме в розпорядженні майном, а тому ОСОБА_1 просить скасувати обтяження вказаного нерухомого майна.
Позивач у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у відсутності його та представника, просив позов задовольнити з підстав, наведених у зверненні до місцевого суду.
Представник відповідача Самбірської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій просив розглядати наведену справу у відсутності відповідача та покладався на об`єктивність і повноту розгляду справи та законність прийнятого рішення.
З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю виходячи з наступних підстав:
Судом установлено, що 24 жовтня 1966 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Биковою Н.І та зареєстрований у реєстрі за № 6691. Вказане підтверджується даними інвентаризаційної справи щодо житлового будинку АДРЕСА_1 . Проте 10 червня 1969 року сторони уклали угоду на розірвання договору довічного утримання від 24.10.1966 року, яка зареєстрована за № 3723, згідно якої житловий будинок АДРЕСА_1 повертається у власність ОСОБА_3 .
Згідно ст. 425 Цивільного Кодексу УРСР 1963 року, який діяв на момент виникнення заборони за договором довічного утримання, одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або за станом здоров`я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його взамін чого набувач майна зобов`язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Відповідно до ст. 427 цього Кодексу відчуження будинку набувачем за життя відчужувача не допускається.
За змістом ст. 428 ЦК УРСР відомо, що договір довічного утримання може бути розірвано за вимогою відчужувача, якщо набувач майна не виконує обов`язків взятих ним на себе за договором. При розірванні договору із зазначених підстав будинок повинен бути повернутий відчужувачеві.
За життя ОСОБА_3 склала заповіт в користь ОСОБА_2 та після її смерті він успадкував житловий будинок АДРЕСА_1 , про що йому було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом 08.04.1975 року, зареєстроване в реєстрі за № 2714.
Із долученого до позову договору купівлі-продажу відомо, що 9 лютого 1976 року ОСОБА_2 продав позивачу даний житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .
Згідно до вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користється та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положенням ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно із постановою Верховного Суду України від 15.05.2013р. в справі №6-26цс13 вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.
Відповідно до ст. 73 Закону України «Про нотаріат» нотаріус за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження: за повідомленням установи банку, підприємства або організації про видачу громадянину позики (кредиту) на будівництво, капітальний ремонт чи купівлю жилого будинку (квартири); при посвідченні договору довічного утримання; при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна; за повідомленням іпотекодержателя; в усіх інших випадках, передбачених законом.
У відповідності до п. п. 74, 75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 №868, для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових прав, та інші документи, визначені цим Порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, є: рішення суду щодо обтяження речових правна нерухоме майно, що набрало законної сили; рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; інші акти відповідних органів державної влади та посадових осіб згідно із законом.
Згідно з п. п. 5.1. п. 5 гл. 15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 за №296/5, нотаріус, який накладав заборону, знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; про припинення, розірвання, визнання недійсним договору ренти, довічного утримання (догляду), спадкового договору; органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини; про скасування рішення суду про оголошення фізичної особи померлою або закінчення п`ятирічного строку з часу видачі свідоцтва про право на спадщину на майно особи, оголошеної померлою; про смерть другого з подружжя, що склали спільний заповіт; про скасування рішення суду про позбавлення батьків дитини батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав; про смерть відчужувача за спадковим договором або про смерть другого з подружжя, що уклали спадковий договір; про відчуження майна, переданого під виплату ренти; за рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом.
Із системного аналізу зазначених норм права випливає, що відновлення порушеного права позивача неможливе без виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження нерухомого майна і саме на державного реєстратора покладено обов`язок вносити відомості щодо обтяжень до зазначеного реєстру.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року в справі №82614016/16, від 11 лютого 2019 року в справі №2а-204/1).
Ураховуючи наведені норми закону в сукупності з представленими суду документами, а також те, що наявність заборони у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна порушує права та законні інтереси позивача, оскільки унеможливлює розпорядження даним майном, а Самбірська державна нотаріальна контора, як реєстратор не має визначених законодавством підстав для зняття за заявою позивача заборони на відчуження об`єктів нерухомого майна, позивач позбавлений можливості реалізувати свої права як власника нерухомого майна в інший, крім судового захисту, спосіб, суд приходить висновку, що позов є підставний і такий, що підлягає задоволенню. Таке вирішення спору базується виходячи із засад змагальності щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, диспозитивності цивільного судочинства, аналізуючи подані суду документи. Судом із матеріалів справи встановлено які реально права порушені, ким саме, в який спосіб і які конкретно несприятливі наслідки спричинило для позивача це порушення; а також мету пред`явлення позову позивачем як захист (відновлення) його прав і законних інтересів, оскільки лише при обраному ним способі захисту можливо відновити (захистити) його права.
Керуючись ст. ст. 7, 10, 12, 13, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Скасувати обтяження - заборону, зареєстровану в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 24.11.2006 року за №4108100, вчинену Самбірською державною нотаріальною конторою на підставі договору довічного утримання б/н від 04.10.1966 року накладену на житловий будинок АДРЕСА_1 (додаткові дані: архівний номер 2573378LVOV141, архівна дата 11.01.2001 року, дата виникнення 04.10.1966, № реєстра: 355365-351, внутр. № D4015F2C22F2412E833F, коментарій: с.64 алф.кн.) власником якого зазначено ОСОБА_2 .
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів із дня його проголошення.

Суддя