Справа №345/2203/25
Провадження № 2/345/1126/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.07.2025 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Онушканича В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін і без проведення судового засідання цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, а саме просить стягнути з відповідача 23642,00 грн. заборгованості за кредитним договором, а також 2422,40 грн. сплаченого судового збору та 7 000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Позов мотивує тим, 04.06.2024 року між ТОВ «Макс Кредит» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір у формі електронного документа з використанням електронного підпису. У кредитному договорі сторонами погоджено всі істотні умови щодо суми і строку кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами, розміру і типу процентної ставки. Відповідно до умов кредитного договору позичальник зобов`язується сплатити кредитодавцю комісію за надання кредиту в сумі 1000,00 грн. Позичальнику перераховується сума в розмірі 10000,00 грн.

На виконання умов кредитного договору 04.06.2024 року первісний кредитор ініціював переказ коштів безготівковим зарахуванням через компанію ТОВ «Платежі Онлайн» на платіжну картку відповідача, що в свою чергу свідчить, що відповідач прийняв пропозицію кредитодавця.

17.12.2024 року між первісним кредитором та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №17122024-МК/Онлайн, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором на загальну суму 23642,00 грн. 02.04.2025 року між ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Юніт Капітал» було укладено договір факторингу №020225-У, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» відступило ТОВ «ФК «Юніт Капітал» належне йому право грошової вимоги до відповідача на загальну суму 23642,00 грн.

Щодо розміру суми боргу за кредитним договором, позивач зазначає, що під час укладення кредитного договору сторонами було погоджено всі істотні умови, зокрема розмір кредиту в сумі 11000,00 грн., валюту надання, строк дії договору та порядок кредитування. Однак, оскільки відповідач належним чином не виконав свого зобов`язання щодо повернення коштів виникла заборгованість у розмірі 23642,00 грн., яка складається з наступного: 11000,00 грн. заборгованість по кредиту, 12642,00 грн. заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом. Оскільки погасити заборгованість в добровільному порядку відповідач відмовляється, позивач змушений звернутися до суду із вищевказаним позовом.

Відповідач подав відзив на позовну заяву. Зазначає, що, аналізуючи викладене в позовній заяві, а також детальний розрахунок заборгованості вбачається, що кредитний договір передбачав суму кредиту в розмірі 10000,00 грн., строк дії договору 360 днів. Проте з позовної заяви та доданого до неї розрахунку заборгованості чітко видно, що позивач до складу основної суми боргу включив 1000,00 грн. комісії за надання кредиту. Це є порушенням умов самого договору та паспорту споживчого кредиту. Таким чином, сума комісії безпідставно включена до основного боргу.

Крім того відповідач наголошує, що позивач у своїй позовній заяві стверджує, що під час дії договору жодних штрафних санкцій не нараховувалося. Проте наданий розрахунок заборгованості свідчить про протилежне. Зокрема, вказано п`ять фактів нарахування штрафних санкцій: 1 липня 2024 року на суму 500,00 грн., 4 липня 2024 року 1000,00 грн., 9 липня 2024 року 1500,00 грн., 20 липня 2024 року 1000,00 грн., 8 серпня 2024 року ще 1000,00 грн. Загальний розмір штрафних санкцій таким чином становить 5000,00 грн. Відповідач вважає, що у склад заборгованості за відсотками, вказаної в сумі 12642,00 грн. фактично включено ще і штрафні санкції у розмірі 5000,00 грн. Це свідчить про неправильне формування позовних вимог та включення до суми заборгованості не передбачених умовами договору або неправильно класифікованих сум, що суперечить принципу добросовісності сторін. Якщо від загальної суми вказаних позивачем відсотків, а саме 12642,00 грн. відняти 5000,00 грн. нарахованих штрафних санкцій, то залишок становитиме 7642,00 грн., що і може бути фактичною сумою заборгованості саме за відсотками, без урахування штрафів. Такий підхід до обліку сум демонструє суттєве порушення принципу достовірності та точності розрахунків.

Також відповідач вказує, що витрати на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн. є необґрунтованими, належним чином недоведеними та взагалі неспівмірними зі складністю справи, витраченим часом, обсягом наданих послуг. Тому відповідач частково погоджується із позовними вимогами, а саме не заперечує щодо задоволення позову в частині повернення тіла кредиту у розмірі 10 000,00 грн. та відсотків у розмірі 7642,00 грн., в іншій частині позовних вимог просить відмовити.

Представник позивача надіслала на адресу суду додаткові пояснення. Наголошує, що у кредитному договорі, а саме в п.1.6 зазначено, що кредитодавець одноразово нараховує комісію за надання кредиту у розмірі 10,00 % від суми кредиту, що складає 1000,00 грн., яку позичальник зобов`язаний сплатити на умовах, визначених п.3.4 цього договору. Представник позивач звертає увагу суду, що до суми стягнення, яка визначена у позовній заяві, а саме 23642,00 грн.: сума за тілом кредиту 10000,00 грн., сума заборгованості за нарахованими процентами 12642,00 грн., сума заборгованості за нарахованими комісіями 1000,00 грн. штрафні санкції у розмірі 5000,00 грн. до стягнення не входять. Нарахування відсотків повністю обґрунтовано та не суперечить умовам договору, з якими відповідач погодився, підписавши договір.

Щодо витрат за надання правничої допомоги, то позивачем долучено акт прийому-передачі виконаних робіт, що свідчить про належне виконання наданих послуг, а отже робота адвоката виконана належним чином. Тому представник позивача просить позов задоволити у повному обсязі.

Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов слід задоволити частково, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04.06.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Макс Кредит» та ОСОБА_1 було укладено договір кредитної лінії №00-9808426. Відповідно до п.1.1 кредитного договору кредитодавець надає позичальнику кредит у національній валюті у вигляді кредитної лінії на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором.

Згідно з п.1.2 кредитного договору, сума ліміту кредитної лінії (сума кредиту) складає: 10000,00 грн. Строк дії кредитної лінії (строк кредитування): 360 календарних днів. Позичальник зобов`язаний повернути суму кредиту кредитодавцю в останній день строку кредитування (дата остаточного повернення кредиту) 30 травня 2025 року згідно умов пункту 3.4 цього договору (п.1.3 кредитного договору).

Відповідно до п.1.4 кредитного договору, позичальник зобов`язаний оплатити проценти в періодичну дату оплати процентів, а саме: на 29.06. 2024 року, та на кожний 25 день після цієї дати за фактичне користування грошовими коштами протягом строку дії кредитної лінії (строку кредитування).

Згідно з п.1.5.1 кредитного договору, стандартна процента ставка складає 1,47 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом, застосовується у межах строку дії кредитної лінії, зазначеного в пункті 1.3 цього договору. Пунктом 1.6 кредитного договору передбачено нарахування кредитодавцем комісії за надання кредиту у розмірі 10 % від суми кредиту, що складає 1000 грн., яку позичальник зобов`язаний сплатити на умовах, визначених пунктом 3.4 цього договору.

Відповідно до п.2.8 кредитного договору, сума кредиту перераховується кредитодавцем в сумі 10000,00 грн. на рахунок позичальника за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки).Згідно з п.3.4 кредитного договору, позичальник зобов`язаний здійснити оплату комісії за надання кредиту та повернути суму кредиту в останній день строку кредитування, яка є датою остаточного повернення кредиту, а саме 30 травня 2025 року.

Видача ТОВ "Макс Кредит" кредитних коштів в сумі 10000,00 грн на картку відповідача підтверджується інформаційною довідкою ТОВ "Платежі онлайн" та випискою про рух коштів по картці відповідача за період з 04.06.2024 року по 09.06.2024 року, наданою АТ «Універсал Банк».

Кредитний договір укладено в електронному вигляді, шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України «Про електронну комерцію» та Законом України «Про електронний цифровий підпис».

Відповідно до ч. 2ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно із ч. 3ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.

Враховуючи факт підписання відповідачем електронного договору, шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, суд приходить до висновку, що укладення договору №00-9808426 від 04.06.2024 року узгоджується зі ст.ст. 6, 627 ЦК України та ст.ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Крім того, відповідач не заперечує факту укладення договору. Підписанням вказаного договору відповідач погодився з усіма його умовами.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно зі статтею 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Згідно з ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Матеріалами справи встановлено, що 17.12.2024 року між ТОВ «Макс Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» було укладено договір факторингу №17122024-МК/Онлайн, у відповідності до умов якого ТОВ «Макс Кредит» зобов`язується відступити ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу №17122024-МК/Онлайн від ТОВ «Макс Кредит» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги за договором кредитної лінії №00-9808426.

02.04.2025 року між ТОВ «Юніт Капітал» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» було укладено договір факторингу №020425-У, за умовами якого ТОВ «Юніт Капітал» зобов`язується передати в розпорядження ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» за плату, а ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» відступити ТОВ «Юніт Капітал» право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому для третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. П.1.2 вказаного договору передбачено, що перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акта прийому-передачі Реєстру боржників згідно з додатком №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості.

Відповідно до витягу з Реєстру боржників на виконання договору факторингу до ТОВ «Фінансова компанія «Юніт Каптіл» перейшло право вимоги за кредитним договором №00-9808426.

Договір, укладений між відповідачем та первісним кредитором, договори факторингу, укладені між первісним кредитором та ТОВ «Онлайн Фінанс», між ТОВ «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» у встановленому порядку недійсними не визнані, тобто, в силу положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності указаних правочинів.

Отже, ТОВ «Юніт Капітал» набуло право вимоги до відповідача про стягнення заборгованості за договором кредитної лінії №00-9808426.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За частиною 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог статей 525-526, 530, 1050 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, тому позичальник зобов`язаний своєчасно вносити плату за користування грошима.

Відповідно до виписки з особового рахунку за кредитним договором №00-9808426 від 04.06.2024 року відповідачу нараховано заборгованість у розмірі 23642,00 грн., з яких 11000,00 грн. прострочена заборгованість за сумою кредиту, 12642,00 грн. прострочена заборгованість за процентами.

Водночас, як вказувалося вище, згідно умов договору сума кредиту складала 10 000,00 грн. Проаналізувавши наявні матеріали справи, зокрема детальний розрахунок заборгованості, судом встановлено, що позивачем у суму заборгованості за основним зобов`язанням фактично включено суму комісії в розмірі 1000,00 грн. Те, що позивач просить стягнути з відповідача також 1000,00 грн. комісії підтверджується і додатковими письмовими поясненнями представника позивача. А саме в цих поясненнях представник позивача обґрунтовувала нарахування відповідачу комісії.

Так, п.1.6 кредитного договору №00-9808426 від 04.06.2024 року передбачено, що кредитодавець одноразово нараховує комісію за надання кредиту у розмірі 10,00% від суми кредиту, що складає 1000,00 грн.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України N 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) дійшла висновку про те, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій є в силу статті 228 ЦК України нікчемними. У той же час Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Отже, суд приходить до висновку, що положення п.1.6 спірного кредитного договору про сплату комісії за надання кредиту є нікчемними в силу ст.228 ЦК України. А тому вимоги про стягнення комісії за надання кредиту, в тому числі включення її до складу заборгованості за тілом кредиту є абсолютно необґрунтованими. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути 10 000,00 грн. заборгованості за тілом кредиту.

Щодо вимог про стягнення заборгованості за нарахованими процентами.

Відповідно до п.1.7.1 договору денна процентна ставка при застосуванні стандартної процентної ставки та комісії (у разі її наявності) дорівнює 1,5% та розраховується в процентах з використанням такої формули: ДПС= (ЗВСК/ЗРК)/t х 100% = (53920,00/10000,00)/360 х 100%, де ДПС денна процентна ставка, ЗВСК загальні витрати за кредитом, ЗРК загальний розмір кредиту, t строк кредитування у днях. П.1.8 договору передбачено, що орієнтовна реальна річна процентна ставка за стандартною процентною ставкою на дату укладення цього договору становить 9598,20%. Орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною процентною ставкою на дату укладення договору становить 63920,00 грн.

Враховуючи зміст договору №00-9808426 від 04.06.2024 року, слід дійти висновку, що відповідач з моменту підписання вказаних договорів був обізнаний щодо оплатності наданого кредиту, а також щодо свого обов`язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі не спростування презумпції правомірності договору, зокрема в частині умов щодо нарахування відсотків, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Однак у справі не встановлено, що ТОВ «Макс Кредит» приховало від позичальника об`єктивну інформацію щодо сукупної вартості кредиту.

Перевіривши долучений до позовної заяви детальний розрахунок заборгованості, суд приходить до висновку, що нарахування процентів за період з 04.06.2024 року по 17.12.2024 року в розмірі 12642,00 грн. відповідає умовам кредитного договору. Покликання відповідача начебто у склад заборгованості за відсотками фактично включено ще і штрафні санкції у розмірі 5000,00 грн. є абсолютно безпідставними та спростовуються наявним розрахунком.

Розмір процентів за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст.627 ЦК України. З боку відповідача у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України не надано суду жодного належного та допустимого доказу в спростування доводів позивача щодо нарахованих сум.

Таким чином, суд приходить до висновку, що обґрунтованими є вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 10000,00 грн. заборгованості за тілом кредиту та 12642,00 грн. заборгованості за процентами, а всього 22642,00грн.

За таких обставин, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 22642,00 грн. заборгованості за договором кредитної лінії №00-9808426 від 04.06.2024 року.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача також понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем також заявлено клопотання про відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено здійснення розподілу судових витрат на підставі поданих сторонами доказів.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до акту прийому-передачі наданих послуг від 07.04.2025 ТОВ «Юніт Капітал» сплатило на користь Адвокатського бюро «Тараненко та партнери» 7000,00 грн., з яких: 5000,00 грн. складання позовної заяви; 1000 грн. вивчення матеріалів справи; 500,00 грн. підготовка адвокатського запиту щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів; 500,00 грн. підготовка та подача клопотання щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів.

Суд враховує, що при визначенні суми відшкодування витрат за надання правничої допомоги суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада від 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний характер.

У постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі N 211/3113/16-ц (провадження N 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі N 760/11145/18 (провадження N 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Суд враховує, що категорія справ про стягнення заборгованості за кредитним договором не є складною. З урахуванням кваліфікації і досвіду адвоката заявлені до відшкодування витрати в розмірі 7000,00 грн. є явно неспівмірними з обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), не відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності, необхідності) та розумності.

Отже, на підставі наведеного, суд приходить до висновку, що обґрунтованими є вимоги про стягнення із позивача на користь відповідача 2000,00 грн. витрат за надання правничої допомоги.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 526, 536, 549, 572, 589, 1054 ЦК України, ст.ст. 141, 263, 265 ЦПК України,

у х в а л и в:

Позов задоволити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» 22642,00 грн. заборгованості за договором кредитної лінії №00-9808426 від 04.06.2024 року, 2320,00 грн. сплаченого судового збору, а також 2000,00 грн. витрат за надання правничої допомоги.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 23.07.2025 року.

Суддя Володимир ОНУШКАНИЧ