Єдиний унікальний номер судової справи: 485/2491/24
Провадження №22-ц/812/898/25 Суддя-доповідач апеляційного суду: Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

28 липня 2025 року м. Миколаїв справа № 485/2491/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - судді Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Повертайленко Ю.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 20 березня 2025 року, ухвалене у складі головуючого судді Квєтка І.А. в приміщенні цього ж суду в м. Снігурівка, повний текст рішення складено 24 березня 2025 року, за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Моторного (транспортного) страхового бюро України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява мотивована тим, що 11 липня 2024 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участі його транспортного засобу - трактора МТЗ-80, з вини військовослужбовця ОСОБА_2 під час керування ним автомобілем Mitsubishi L-200. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб позивача отримав механічні пошкодження, вартість матеріального збитку становить 178 910,13 грн. ОСОБА_2 , будучи військовослужбовцем в/ч НОМЕР_1 , під час виконання своїх службових обов`язків, допустив порушення п.2.3Б, 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України, за що був притягнутим до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП. Внаслідок ДТП трактор МТЗ-80 виведено з ладу, що унеможливило використання його позивачем у сільськогосподарській діяльності, що негативно вплинуло на його емоційний стан, збільшило нервозність, погіршило відносини у сім`ї, чим завдало моральних страждань, які оцінює у 30 000 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, в розмірі 178 910,13 грн, витрати на проведення оцінки вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу у розмірі 4000 грн, та на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП в розмірі 30 000,00 грн.

Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 17 лютого 2025 року до участі у справі у якості співвідповідача залучено Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ).

В новій редакції позову, представник позивача, мотивуючи тим, що на обох відповідачів покладено обов`язок з відшкодування заподіяної позивачу вище зазначеної шкоди, просив стягнути її з відповідачів солідарно.

У відзиві на позов представник військової частини НОМЕР_1 , заперечуючи проти позову, посилався на те, що військова частина не є належним відповідачем, оскільки не є володільцем транспортного засобу, яким керував військовослужбовець під час виконання своїх службових обов`язків та внаслідок винних дій якого сталася дорожньо-транспортна пригода.

У відзиві на позов представник МТСБУ, заперечуючи проти позову, посилався на те, що не є належним відповідачем, а цивільно-правову відповідальність має нести особа, неправомірними діями якої завдано майнової шкоди.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 20 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенні частково.

Стягнуто з ВЧ НОМЕР_1 Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальних збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою 178 910,13 грн, 5 000,00 грн моральної шкоди та 5 360,34 грн судових витрат.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до МТСБУ про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди залишенні без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідальність за шкоду завдану військовослужбовцем ОСОБА_2 у результаті ДТП потерпілому ОСОБА_1 в силу ст.1172 ЦК України має нести відповідач Військова частина НОМЕР_1 .

Додатковим рішенням того ж суду від 04 квітня 2025 року відмовлено ОСОБА_1 у стягненні витрат на правову допомогу, у зв`язку з недоведеністю заявленого позивачем розміру витрат на правничу допомогу.

Не погодившись з рішення суду від 20 березня 2025 року, представник Військової частини НОМЕР_1 Баранецький Т.В., подав на нього апеляційну скаргу, у якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог до Військової частини НОМЕР_1 у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем недоведене, що Військова частина НОМЕР_1 є володільцем транспортного засобу, яким керував військовослужбовець під час виконання своїх службових обов`язків та внаслідок винних дій якого сталася дорожньо-транспортна пригода, у розумінні п.1.6 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Такий автомобіль не був закріплений за військовою частиною, тому не вважається військовим майном у розумінні статті 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України». Автомобіль був доставлений волонтерами ОСОБА_2 на його підрозділ та не був зареєстрований за Військовою частиною НОМЕР_1 .

Крім того, заявник зазначав, що суд першої інстанції послався на нормативно-правовий акт, який втратив чинність, проте є важливим складовим для мотивувальної частини рішення. Наказом Міністерства Оборони України №678 від 12 грудня 2016 року було затверджено Інструкцію про використання автомобільної техніки у Міністерстві оборони та Збройних Силах України в новій редакції та визнано таким, що втратив чинність наказ Міністра оборони України від 10 січня 1995 року №10 «Про порядок використання автомобільної техніки у Збройних Силах України», зі змінами. До того ж, в оскаржуваному рішенні суд фактично переклав тягар доведення на заявника, адже позивач нічим не підтвердив свої вимоги до відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 , посилаючись на безпідставність її доводів просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подали.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Судом встановлено що 11 липня 2024 року близько 22:00 на автодорозі Т-1508 в районі повороту на с.Широке Баштанського району Миколаївської області, ОСОБА_2 керуючи автомобілем MITSUBISHI L-200 номерний знак НОМЕР_2 , не вибрав безпечної швидкості руху, не був уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого здійснив зіткнення з трактором МТЗ-80 р/н НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_1 , який рухався попереду. Внаслідок цього ТЗ отримали механічні пошкодження з матеріальним збитком. ОСОБА_2 порушив вимоги п.2.3Б, 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України.

Постановою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 05 вересня 2024 року, з урахуванням постанови цього ж суду про виправлення описки від 26 вересня 2024 року, ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

За даними відповіді від 22 січня 2025 року Головного сервісного центру МВС станом на 22 січня 2025 року в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів інформація щодо транспортного засобу MITSUBISHI L-200 номерний знак НОМЕР_2 відсутня.

Відповідно до відповіді МТСБУ від 22 січня 2025 року інформації про чинний на дату 11 липня 2024 року договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів щодо забезпечення транспортного засобу MITSUBISHI L-200 номерний знак НОМЕР_2 не виявлено.

Також встановлено, що транспортний засіб - трактор МТЗ-80 «Беларус» реєстраційний номер НОМЕР_4 , на дату ДТП застрахованим не був.

Згідно висновку №140-0184 експертного транспортно-товарознавчого дослідження з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, складеного 30 жовтня 2024 року, вартість матеріального збитку, завданого з технічної точки зору власнику досліджуваного колісного трактора МТЗ-80 «Беларус» реєстраційний номер НОМЕР_4 , заводський номер НОМЕР_5 , внаслідок його пошкодження 11 липня 2024 року у результаті ДТП, визначається рівною ринковій вартості на момент пошкодження і становить 178 910,13 грн.

Власником трактору колісного 41076ВЕ марки МТЗ-80, 1990 року випуску, заводський номер НОМЕР_5 , є ФГ «Основа», що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію машини серії НОМЕР_6 .

Законним володільцем транспортного засобу МТЗ-80 є ОСОБА_1 , який володіє ним на підставі договору купівлі-продажу №22/03 від 22 березня 2023 року, укладеного ним із ФГ «Основа», видаткової накладної №66 від 22 березня 2023 року, акту прийому-передачі продукції до видаткової накладної №66 від 22 березня 2023 р., та відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України має право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

Висновок про те, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну викладений у постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 597/1070/15-ц.

Винуватець ДТП ОСОБА_2 з 18 січня 2023 року є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , що підтверджено копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №12 від 18 січня 2023 року.

ОСОБА_2 на час вчинення ДТП та керування транспортним засобом MITSUBISHI L-200 виконував обов`язки військової служби, що визнається відповідачем ВЧ НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки від 30 грудня 2024 року т.в.о. командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_4 , транспортний засіб MITSUBISHI L-200 номерний знак НОМЕР_2 не перебуває на обліку у в/ч НОМЕР_1 , та не знаходиться у власності, повному господарському віданні, оперативному управлінні або з інших підстав (договір оренди, довіреність тощо). Волонтерськими організаціями вищезазначений автомобіль в/ч НОМЕР_1 не передавався.

Як встановлено з письмових пояснень ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 автомобіль MITSUBISHI L-200 номерний знак НОМЕР_2 був переданий їх батальйону в користування волонтерською організацією.

У відзиві на позов відповідач - ВЧ НОМЕР_1 - зазначав, що вказаний автомобіль був доставлений волонтерами ОСОБА_2 на його підрозділ та незареєстрований за військовою частиною НОМЕР_1 .

За загальними правилом частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року по справі №426/16825/16-ц зазначено наступні висновки щодо застосування норм права: «Аналіз норм статей 1187 та 1172ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм».

Положеннями частини першої статті 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно пункту першому частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до частини першої та другої статті 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, зокрема відповідно до частини другої, таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина перша статті 1172 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння бойова та інша техніка, боєприпаси пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.6,7 Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 4 серпня 2000 року № 1225, облік військового майна ведеться з метою отримання даних про його наявність, втрату, нестачу, рух, вартість та якісний (технічний) стан, необхідних для організації матеріально-технічного забезпечення військових частин, встановлення належного контролю за умовами зберігання, доцільністю та ефективністю його використання (витрачання), а також з метою підготовки даних для складення облікових документів та державної статистичної звітності. Обліку підлягає все військове майно незалежно від його призначення та джерел надходження. Облік військового майна повинен бути своєчасним, достовірним і точним.

Судом встановлено, що автомобіль MITSUBISHI L-200 номерний знак НОМЕР_2 був переданий волонтерами підрозділу в/ч НОМЕР_1 та на час дорожньо-транспортної пригоди використувався військовослужбовцем ОСОБА_2 даної в/ч у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби за наказом командира. Зазначені обставини відповідач не спростував.

Встановивши такі обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, що володільцем даного транспортного засобу на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди була в/ч НОМЕР_1 , оскільки транспортний засіб використовувався у службових цілях. Суд першої інстанції правильно зауважив, що незаконність передачі волонтерами у користування підрозділу військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 транспортного засобу відповідачем не доведена. Необлікування транспортного засобу відповідачем на баланс в/ч не звільняє його від відповідальності за шкоду завдану військовослужбовцями цієї в/ч третім особам, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині.

Таким чином, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків Військової частини НОМЕР_1 , оскільки ОСОБА_2 , як винна у ДТП особа, що мала місце 11 липня 2024 року, виконував, з відома командування, службові обов`язки, під час виконання яких керував переданим волонтерами підрозділу цієї військової частини транспортним засобом MITSUBISHI L-200.

Отже, аналізуючи вказані обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідальність за шкоду завдану військовослужбовцем ОСОБА_2 у результаті ДТП потерпілому ОСОБА_1 в силу статті 1172 ЦК України покладається на відповідача А1275. При цьому посилання суду першої інстанції на п.5.4 Інструкції про порядок використання автомобільної техніки у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України (у редакції Наказу Міноборони №70 від 01.01.2013 року), яка втратила чинність на час виникнення спірних правовідносин, не впливає на правильність вказаного вище висновку суду, тому доводи та заперечення з цього приводу військової частини НОМЕР_1 є неспроможними та висновків суду не спростовують.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для покладення обов`язку відшкодування шкоди на МТСБУ.

Відповідно до пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (чинного на дату ДТП) МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

За правилом пункту 1.4 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Згідно із пунктами 1.5, 1.6 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» наземні транспортні засоби - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах. Власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Отже, відповідно до зазначених положень Закону можливість його застосування до спірних правовідносин залежить від встановлення певних обставин, а саме, чи правомірно експлуатувався спірний транспортний засіб та, зокрема, чи допущений він до дорожнього руху.

За правилом частин першої-третьої, одинадцятої статті 34 Закону України «Про дорожній рух» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, а також відсутності будь-яких обтяжень, у тому числі за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про дорожній рух» забороняється експлуатація незареєстрованих (неперереєстрованих) транспортних засобів, ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах, знищені чи підроблені, без номерного знака або з номерним знаком, що не належить цьому засобу чи не відповідає вимогам стандартів, або з номерними знаками, які закріплені у не встановлених для цього місцях, закриті іншими предметами чи забруднені, що не дозволяє чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 метрів, перевернуті чи не освітлені, а також транспортних засобів, що підлягають обов`язковому технічному контролю, але не пройшли його, та у випадках, передбачених законодавством, без чинного на території України поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»).

Отже, системний аналіз наведених правових норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Закону України «Про дорожній рух» дозволяє зробити висновок, що положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не поширюють свою дію на незареєстрований транспортний засіб, оскільки його експлуатація забороняється і він не допущений до дорожнього руху.

Такий правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 742/554/19.

У статті 34 Закону України «Про дорожній рух» зазначено, що відомчу реєстрацію та облік транспортних засобів, які належать військовим частинам, об`єднанням чи організаціям, що входять до складу Збройних Сил України, - здійснює уповноважений орган Міністерства оборони України; тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. На зареєстровані транспортні засоби оформляються та видаються реєстраційні документи, зразки яких затверджуються Кабінетом Міністрів України, та/або електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, таким транспортним засобам присвоюються номерні знаки (їх буквено-цифрова комбінація). Порядок здійснення відомчої реєстрації та ведення обліку транспортних засобів визначається Кабінетом Міністрів України. Для ведення відомчого обліку зареєстрованих транспортних засобів відповідними органами, якими вони зареєстровані, створюються уніфіковані автоматизовані електронно-облікові системи. Відомості відомчого обліку щодо зазначених транспортних засобів є складовою частиною Єдиного державного реєстру.

Встановивши, що автомобіль MITSUBISHI L-200 номерний знак НОМЕР_2 не був належним чином зареєстрований на території України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на МТСБУ не може бути покладено обов`язок з відшкодування шкоди, завданої транспортним засобом, який неправомірно використовувався чи недопущений до дорожнього руху на території України, а тому вірно відмовив у задоволенні позовних вимог до МТСБУ.

Суд першої інстанції правильно встановив характер правовідносин, у мотивувальній частині рішення зазначив відповідні норми цивільного законодавства, навів їх зміст, дав оцінку наданим сторонами доказам.

Апеляційний суд, погоджуючись з цими висновками суду першої інстанції, вважає недоцільним повторне наведення обґрунтувань на спростування доводів апеляційної скарги, які вже були оцінені судом. Судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що хоча пункт перший статті 6 Конвенції і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Відхиляючи скаргу, апеляційний суд, має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення ЄСПЛ від 21 січня 1999 року у справі «Гарсіа Руїз проти Іспанії»).

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що протиправними діями військовослужбовця ОСОБА_2 , з вини якого сталася ДТП, який керував транспортним засобом, володільцем якого є відповідач Військова частина НОМЕР_1 , позивачу була заподіяна майнова та моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню відповідачем на підставі статей 23,1166, 1167, 1172 ЦК України.

Досліджені докази свідчать, що транспортний засіб MITSUBISHI L-200 використовувався у службових цілях, тому військова частина повинна нести відповідальність за шкоду, заподіяну ДТП.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд фактично переклав тягар доведення на заявника, не заслуговують на увагу, оскільки, згідно приписів статей 12, 82 ЦПК України, доведення обставини, які мають значення для справи є обов`язком кожної сторони. За обставин цієї справи військова частина не довела використання транспортного засобу військовослужбовцем не у службових цілях. Крім того, колегія суддів зауважує, що розмір відшкодування шкоди відповідач не оспорював.

Колегія суддів зауважує, що додаткове рішення суду першої інстанції від 04 квітня 2025 року не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного перегляду.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 20 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повне судове рішення складено 29 липня 2025 року.