Справа № 303/2338/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2025 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Варваринець Н.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (представник - адвокат Компанієць Наталя Григорівна) до ОСОБА_2 (представник - адвокат Маргіта Василь Васильович) про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна, в якому зазначила, що вона та відповідач з серпня 2021 року по вересень 2023 року проживали разом однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 та вели спільне господарство. За час спільного проживання вона та ОСОБА_2 мали спільний бюджет та витрати, купували майно для спільного користування, в тому числі речі побутового вжитку, спільно приймали участь у витратах на утримання житла, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, а також разом проводили відпочинок, відвідували гостей. Проживаючи спільно вони піклувалися одне про одного та планували зареєструвати шлюб офіційно. Відповідач є працівником Головного управління ДСНС у Закарпатській області, а вона до червня 2023 року здобувала вищу освіту у Мукачівському державному університеті на освітній програмі «Дошкільна освіта» та здобула кваліфікацію: ступінь вищої освіти бакалавр, у подальшому з 07 вересня 2023 року працює в Мукачівському дошкільному навчальному закладі № 16 Мукачівської міської ради Закарпатської області. Навчання у вузі проводилось частково онлайн, тому впродовж періоду навчання вона мала можливість підробляти, надаючи в приватному порядку допомогу по догляду за дітьми дошкільного віку. Вона та відповідач проживали в будинку її батьків, оскільки власне житло не могли придбати. При цьому, розподіл обов`язків між нею та ОСОБА_3 полягав, зокрема у тому, що за її рахунок проводилася оплата комунальних платежів та забезпечення продуктами харчування сім`ї. У свою чергу, оплату витрат на купівлю речей побутового вжитку здійснював відповідач. Так, ними спільно було придбано ноутбук, телефон та інші речі побутового вжитку. У період спільного проживання вона та відповідач з іншими особами у зареєстрованому шлюбі не перебували. Також у зазначений період вона та відповідач 05.01.2023 спільно придбали у власність автомобіль марки Volkswagen, модель Passat, д.н.з. НОМЕР_1 для обслуговування потреб сім`ї, однак реєстрацію транспортного засобу було проведено за відповідачем. Вважала, що зазначений транспортний засіб набуто нею та ОСОБА_2 під час спільного проживання однією сім`єю та в результаті їх спільної праці, у зв`язку з чим він є об`єктом права спільної сумісної власності. Автомобіль був куплений, в першу чергу, за її вибором та на її смак і з моменту набуття права власності знаходився в її користуванні. Виключно нею проводилось технічне обслуговування та поточний ремонт транспортного засобу. 10 вересня 2023 року вона та ОСОБА_2 посварилися та припинили спільне проживання однією сім`єю, розірвали заручини. При цьому, незважаючи на те, що спірний транспортний засіб зареєстровано за відповідачем автомобіль залишився у її володінні та користуванні. На її пропозицію домовитися та виплатити половину вартості автомобіля ОСОБА_2 надав усну згоду, але 16 вересня 2023 року останній звернувся до Мукачівського РУП із заявою про те, що його колишня співмешканка ОСОБА_1 не повертає належне йому майно. На підставі ухвали Мукачівського міськрайонного суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 303/9302/23 про розгляд клопотання про обшук в кримінальному провадженні № 0000654, внесеному до ЄРДР 17.09.2023 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України спірний автомобіль під час проведення обшуку за адресою її місця проживання вилучено, про що складено протокол огляду та тимчасового затримання транспортного засобу. Транспортний засіб марки Volkswagen, модель Passat, д.н.з. НОМЕР_1 передано на тимчасове зберігання на спеціальний майданчик по вул. Об`їзна, б/н у м. Мукачево. Зазначеною ухвалою суду встановлено, що ОСОБА_2 у своїй заяві підтверджує факт спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 з липня 2021 року по серпень 2023 року. На підставі ухвали суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 303/9302/23 спірний автомобіль передано його власнику - ОСОБА_2 у користування. Таким чином, відповідач не визнає право спільної сумісної власності на автомобіль і у нього відсутнє бажання домовлятись щодо його поділу, тому вона змушена звернутись до суду за захистом свої прав та інтересів. На теперішній час автомобіль вибув з її користування, тому зважаючи на те, що її право спільної сумісної власності відповідач не визнає, автомобіль є неподільною річчю та спільне користування ним неможливе, вважала доцільним погодитися на отримання грошової компенсації за нього. Ринкова вартість автомобілю марки Volkswagen, модель Passat 2.0 TDi Variant 140 HP, д.н.з. НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 складає 279 960,78 грн, тому половина його вартості, що підлягає стягненню з відповідача складає 139 980,40 грн. Просила визнати автомобіль марки Volkswagen, модель Passat, д.н.з. НОМЕР_1 , 2010 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 об`єктом спільної сумісної власності сторін. У порядку поділу спільного сумісного майна автомобіль марки Volkswagen, модель Passat, д.н.з. НОМЕР_1 , 2010 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 залишити у власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зі стягненням з нього на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , грошової компенсації за її частку у спільному майні. Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 грошову компенсацію за половину вартості автомобілю марки Volkswagen, модель Passat, д.н.з. НОМЕР_1 , 2010 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 , у розмірі 139 980,40 грн. Стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.03.2024 накладено арешт на транспортний засіб марки Volkswagen, модель Passat, д.н.з. НОМЕР_1 , 2010 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2024 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна залишено без руху. Повідомлено позивачку про необхідність усунення недоліків позовної заяви на протязі п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 березня 2024 у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.03.2024 відмовлено.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.03.2024 відкрито провадження по цивільній справі а позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву у якому він зазначив, що в період про який йдеться в позові - з серпня 2021 року по вересень 2023 року він періодично проживав за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи у відносинах з позивачкою. Періодично тому, що він неодноразово відлучався до місця свого основного (зареєстрованого) місця проживання - АДРЕСА_2 та неодноразово перебував в цей період у службових відрядженнях. За адресою: АДРЕСА_1 вони з позивачкою не могли проживати однією сім`єю, оскільки вказане житло їм не належало та не винаймалося. Будинок належить бабусі позивачки, а не її батькам як зазначено у позовній заяві. Фактично в зазначеному будинку проживає сім`я позивачки - її тато, мати та бабуся з дідусем. Вони (старші члени сім`ї) вирішують всі питання побуту та господарства, а позивачка там живе на правах їх дитини/внучки. Він та позивачка не мали самостійного побуту, бюджету, не здійснювали спільних витрат в інтересах сім`ї чи дворогосподарства (житла), придбання майна в інтересах сім`ї. Між ними не було подружніх взаємних прав та обов`язків, так як вони не проживали однією окремою сім`єю жодного дня. Окрім того, в позові бездоказово вказано, що він нібито купував речі побутового вжитку, а позивачка оплачувала комунальні послуги та придбавала продукти харчування, але це не відповідає дійсності, так як до позову не додано жодного платіжного документа чи іншого належного доказу на підтвердження цих обставин. Позивачка фактично почала працювати з вересня 2023 року, а саме з моменту припинення стосунків між ними. До цього ОСОБА_1 не мала жодних доходів. Вона не укладала договорів про надання комунальних послуг з організаціями, які такі надавали за місцем проживання та не несла такі витрати, оскільки не має у власності або в користуванні окремого житла. Твердження позивачки про підробітки по догляду за дітьми може свідчити лише про заняття підприємницькою діяльністю без державної реєстрації та сплати податків, що є адміністративним правопорушенням та тягне за собою відповідальність. Спірний автомобіль був придбаний ним для власних потреб та за його особисті кошти. Доказом наявності доходів є довідки з місця роботи. Натомість позивачка жодним чином не приймала і не могла приймати фінансової чи будь-якої іншої участі в його купівлі. Зауважив, що позивачкою не ставиться питання про встановлення факту спільного проживання, що унеможливлює вирішення питання про поділ майна. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю та скасувати вжиті по даній справі заходи забезпечення позову.

Позивачка у судове засідання не з`явилася без поважних причин, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі і просила їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився без поважних причин, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстави, викладених у відзиві.

З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Відповідно до копії довідки про реєстрацію місця проживання особи від 10.07.2019 ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9).

ТСЦ 2141 видано на ім`я ОСОБА_1 посвідчення водія строком дії з 25.11.2021 по 25.11.2023 (а.с. 10).

Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 , витягу з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 20.09.2023, транспортний засіб марки Volkswagen, модель Passat, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2010 року випуску зареєстровано на праві власності 05.01.2023 за ОСОБА_2 (а.с. 11-12).

У роздруківці електронного свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу з застосунку «Дія» ОСОБА_1 зазначена як належний користувач транспортного засобу Volkswagen Passat НОМЕР_7 , призначений до 10.01.2024 (а.с. 13).

30.06.2023 Мукачівський державним університетом на ім`я ОСОБА_4 видано диплом бакалавра НОМЕР_8 (а.с. 14).

Згідно з копією довідки від 07.09.2023 № 01-10/132 станом на дату її видачі ОСОБА_5 працювала в ЗДО № 16 з 05.09.2023 (а.с. 15).

За інформацією відділу РАЦС у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відсутні актові записи про шлюб відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 16, 133).

У копії акту про встановлення факту проживання № 81/13-12 від 19.09.2023, складеному старостою Ракошинського старостинського округу за участю працівника сільської ради та в присутності трьох свідків, зазначено, що громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований по АДРЕСА_3 , проживав з 03.08.2021 по 10.09.2023 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17).

Згідно з копіями довідки ФОП ОСОБА_6 та товарного чеку № Б00474 від 19.03.2022 ОСОБА_1 придбано в магазині «iStyle» Apple iPhone та комплектуючі до нього на загальну суму 24 065,0грн. (а.с. 18-19).

До позову долучено фототаблицю 1 до якої додані (зі слів позивачки) спільні фотографії позивачки та відповідача датовані 08.06.2023 та 18.12.2021 (а.с. 20-22).

В ухвалі слідчого судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.10.2023 у справі № 303/9302/23 зазначено, що 16 вересня 2023 року до чергової части Мукачівського РУП надійшла заява ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_2 , про те, що, його колишня співмешканка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканка АДРЕСА_1 , не повертає належне заявнику майно. Потерпілий ОСОБА_2 пояснив, що з липня 2021 року він почав спільно проживати зі своєю дівчиною - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Під час спільного проживання ОСОБА_2 у січні 2023 року за свої власні кошти придбав автомобіль марки Volkswagen Passat В6, чорного кольору, універсал, д.н.з. НОМЕР_1 , 2010 року випуску, вартість якого становила 8 000 доларів США, який належить йому згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 від 05.01.2023. У серпні 2023 року стосунки між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 припинилися, в результаті чого потерпілий змінив місце свого проживання та переїхав від ОСОБА_1 , однак автомобіль забрати не зміг, оскільки ОСОБА_1 не віддала його. Опитана ОСОБА_1 пояснила, що після припинення стосунків з ОСОБА_8 автомобіль марки Volkswagen Passat B6, чорного кольору знаходиться в неї вдома за місцем її проживання. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкта нерухомого майна, будинок АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_9 (а.с. 23).

Згідно з копією протоколу огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 06.10.2023 автомобіль Volkswagen Passat B6, д.н.з. НОМЕР_1 оглянуто, тимчасово затримано шляхом доставки для зберігання на спеціальний майданчик за адресою: м. Мукачево, вул. Об`їзна, б/н (а.с. 24).

Ухвалою слідчого судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.10.2023 у справі № 303/9302/23 накладено арешт на тимчасове вилучений автомобіль марки Volkswagen Passat B6 (а.с. 24), заборонено власнику розпоряджатися арештованим майном, дозволено власнику користуватися ним (а.с. 25-26).

Відповідно до звіту № 09-09-23 РВ про оцінку транспортного засобу ринкова вартість автомобіля Volkswagen Passat, 2.0 TDi Variant 140НР (ЗС), державний реєстраційний номер НОМЕР_7 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_3 на дату оцінки складає 279 960,78 грн. (а.с. 27-31).

У копії довідки № 01-04/6 від 03.01.2024 зазначено, що ОСОБА_2 з 21.08.2018 проходить службу цивільного захисту в Аварійно-рятувальному загоні спеціального призначення ГУ ДСНС України у Закарпатській області (а.с. 99).

Згідно з копіями довідок № 01-06/2 від 03.01.2024, № 01-06/3 від 03.01.2024 розмір грошового забезпечення ОСОБА_2 за 2022 рік склав 452 636,68 грн, за 2023 рік - 409 733,12 грн (а.с. 100-101).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_9 (а.с. 102-103).

Відповідно до ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно з абз. 1 ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до п. 1-3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Частиною 1 ст. 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ч. 2 ст. 70 СК України).

Згідно з частиною ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України).

У постановах Верховного Суду (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц (провадження № 61-22277св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц (провадження №61-28343св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 751/3021/17 (провадження № 61-10778св18) зроблено висновок, що «за правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 129/2115/15-ц (провадження № 61-2080св18) вказано, що «згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу».

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс12)».

Суд вважає, що факт спільного проживання позивачки та відповідача однією сім`єю у період з серпня 2021 року по вересень 2023 року знайшов своє підтвердження частковим визнанням цих обставин відповідачем та наданими письмовими доказами у їх сукупності, а саме: зазначенням у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_1 користувачем спірного транспортного засобу; копіями довідки ФОП ОСОБА_6 та товарного чеку № Б00474 від 19.03.2022, а також поясненнями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , якими встановлено факт спільного придбання позивачкою та відповідачем Apple iPhone та комплектуючих до нього; копією ухвали слідчого судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області у справі № 303/9302/23 від 04.10.2023, якою встановлено факт спільного проживання позивачки та відповідача з серпня 2021 року по вересень 2023 року та придбання спірного транспортного засобу в цей період; копією протоколу огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 06.10.2023, відповідно до якого спірний транспортний засіб було оглянуто, тимчасово затримано за адресою спільного проживання позивачки та відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , а також поясненнями свідків.

Так, свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що позивачка доводиться їй донькою, яка до проживання з ОСОБА_2 знаходилась на їх з чоловіком утриманні. Позивачка та відповідач деякий час зустрічалися, потім останній запропонував ОСОБА_1 проживати спільно. При цьому позивач попросив дозволу на проживання в будинку АДРЕСА_1 , оскільки він посварився з батьком, а з гуртожитку його виселили. З серпня 2021 року по вересень 2023 року сторони проживали спільно. У зазначеному будинку їм виділили окрему кімнату. За час спільного проживання позивачка та відповідач купили комп`ютер, одяг, телефон, автомобіль. Також вони спільно купляли продукти харчування. У них були плани створити сім`ю після закінчення донькою навчання. Також вони хотіли придбати автомобіль для спільних поїздок на роботу та спільного відпочинку. У зв`язку з цим частину грошових коштів відкладали на придбання автомобіля. У позивачки та відповідача був спільний бюджет. Відповідач працював, отримував заробітну плату. Донька також підробляла, мала приблизно 4-5 тисячі щомісячного доходу. Зароблені кожних із них грошові кошти складали спільно в одне місце, а коли була необхідність, то кожний із них брав скільки було необхідно. Вона та її чоловік в життя позивачки та відповідача не втручалися. Всі рішення позивачка та відповідач приймали разом. Так вони разом вирішили і ходили вибирати обручки, обговорювали народження дитини після свадьби, планували окреме проживання. Позивачка на Інтернет-ресурсах вибрала автомобіль, який вони придбали і зареєстрували його за відповідачем, оскільки відповідачу довіряли як майбутньому зятеві, а позивачка не вміла добре їздити. Автомобіль купили за 8000 доларів США, 3500 доларів США з яких вона з чоловіком подарували доньці на придбання автомобіля. Інша частина коштів були збереження із заробітної плати відповідача. Її чоловік разом із відповідачем був присутній при укладенні договору купівлі-продажу, передачі грошових коштів та процедури переоформлення автомобіля. Після припинення спільного проживання відповідач забрав з будинку свої особисті речі а також речі, які були придбані спільно з донькою. Він також попросив ключі від автомобіля, але позивачка не віддала і сказала йому, що спочатку необхідно вирішити питання щодо сплати половини його вартості. Наступного дня прийшли працівники поліцій з обшуком та забрали автомобіль.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що позивачка приходиться її онукою. У серпні 2021 року відповідач у присутності всіх членів її сім`ї повідомив, що хоче проживати спільно з позивачкою. На її запитання відповідач відповів, що буде забезпечувати сім`ю всім необхідним. З цього часу і до вересня 2023 року позивачка та відповідач проживали разом в окремій кімнаті, мали свій окремий бюджет, самостійно готували їжу, спільно вирішували питання придбання майна. Вони також спільно планували подальше життя: закінчити навчання, оформити шлюб, народити дітей. Інколи у них не вистачало грошей і вони позичали в неї, а потім вчасно повертали. Позивачка та відповідач разом проводили дозвілля, ходили в церкву. Коли відповідач йшов з роботи, то телефонував онуці і вона йому повідомляла, що необхідно купити з продуктів харчування. Їй відомо, що за час спільного проживання сторони придбали ноутбук, телефон, одяг та інше майно, яке було їм необхідно. Позивачка та відповідач оплачували послуги Інтернет-провайдера, за використаний газ та світло. Чула від них, що хочуть купити автомобіль та спільно збирають для цього грошові кошти. Їй відомо, що вони разом підбирали на Інтернет-ресурсах бажаний автомобіль, який згодом знайшла позивачка. Бачила, що позивачка та відповідач спільно користувалися автомобілем.

Водночас, суд вважає, що наданий позивачкою на підтвердження позовних вимог акт про встановлення факту проживання № 81/13-12 від 19.09.2023 не може підтверджувати факт проживання відповідача з 03.08.2021 по 10.09.2023 за адресою: АДРЕСА_1 виходячи з наступного.

Так, актом є документ, який засвідчує (задокументовує) певну обставину на момент його складання.

Таким чином, правова природа акта свідчить про те, що шляхом складання акта можливо підтвердити наявність певних обставини або їх відсутності на момент його складання, а не обставини за інший період.

Крім того, у акті від 19.09.2023 відображена інформація зі слів свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , яким відомо про обставини щодо проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , але такі пояснення суд може прийняти до уваги тільки шляхом їх допиту в якості свідків в порядку, встановленому ЦПК України. Крім того, в акті відсутні відомості про дослідження спірного житла на предмет проживання в ньому відповідача. Також акт не міститься даних, на підставі яких особи, які підписали акт дійшли висновку про проживання відповідача за вказаною адресою певний період часу.

На підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю з відповідачем позивачкою також надано фотографії з її письмовими поясненнями щодо подій, які відображені на фото та дати фотографування 18.12.2021, 08.06.2023, але суд не може взяти їх до уваги, оскільки в судовому засіданні не підтверджено, що на зазначених фотографіях відображено події у період спільного проживання однією сім`єю позивачки та відповідача саме 18.12.2021 та 08.06.2023 , а також що на цих світлинах зображено саме позивачку та відповідача.

Слід зазначити, що звертаючись з позовом до суду позивачка заявила про факт спільного її проживання з відповідачем однією сім`єю у період з серпня 2021 року по вересень 2023 року, але в ухвалі слідчого судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.10.2023 у справі № 303/9302/23 зазначено, що потерпілий ОСОБА_2 зазначив про спільне проживання з ОСОБА_1 з липня 2021 по серпень 2023.

Усуваючи зазначену суперечність, суд вважає встановленим факт спільного проживання позивачки та відповідача з серпня 2021 по вересень 2023, оскільки зазначена обставина знайшла своє підтвердження поясненнями свідків та письмовими доказами. Водночас зазначення ОСОБА_2 про проживання з позивачкою з липня 2021 по серпень 2023 не знайшло своє підтвердження в судовому засіданні, а ухвала слідчого судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.10.2023 у справі № 303/9302/23, в якій зазначено про спільне проживання позивачки та відповідача з липня 2021 по серпень 2023 не може підтверджувати цей факт, оскільки він відображений зі слів ОСОБА_2 , а ці обставини слідчим суддею не перевірялися і докази з цього приводу не досліджувалися.

З аналогічних мотивів суд не бере до уваги зазначене в ухвалі слідчого судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.10.2023 у справі № 303/9302/23, що спірний транспортний засіб було придбаного за власні кошти відповідача.

Також суд вважає таким, що знайшов своє підтвердження факт придбання спірного автомобіля в період перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах.

Так, наданими доказами судом встановлено, що позивачка та відповідач не перебували між собою у шлюбі, а також у будь-якому іншому шлюбі.

У статті 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому статтею 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними; на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України. У статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована, жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22).

У судовому засіданні не встановлено наявність письмового договору між позивачкою та відповідачем про врегулювання права на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі в іншому порядку ніж це передбачено ч. 1 ст. 74 СК України, тому спірні правовідносини регулюються Главою 8 СК України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Відповідачем не надано суду доказів на спростування належності спірного автомобіля до спільного сумісного майна подружжя, не заявлено позовних вимоги про визнання його особистим майном.

Також судом не встановлено обставин за яких спірний автомобіль є особистою приватною власністю відповідача.

Суд вважає, що не має правового значення посилання відповідача на відсутність доходу у позивачки у період спільного проживання відповідно до ч.1 ст. 60 СК України, оскільки судом встановлено, що в цей період ОСОБА_1 навчалася в Мукачівському державному університеті, а також вела домашнє господарство.

Законодавець визначив у статтях 57 та 58 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема, особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті. Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток жінки та чоловіка, може здійснюватися на підставі: (а) договору жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; (б) рішення суду при наявності спору між жінкою та чоловіком, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22).

Щодо позиції відповідача, що оскільки позивачка не зверталася з позовною вимогою про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою слід зазначити наступне.

Для застосування статті 74 СК України законодавцем не передбачено обов`язкового пред`явлення окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у разі поділу спільного сумісного майна набутого під час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Тобто, така обставина (факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу), у разі пред`явлення позову про поділ спільного сумісного майна набутого під час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу, встановлюється під час розгляду такого спору. Також не виключається, що така обставина (факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу) визнається сторонами; приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті приватного права та/або інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності. Тому не пред`явлення окремої позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у разі поділу спільного сумісного майна набутого під час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не є підставою для відмови в позові про поділ.

Зазначена правова позиція викладена у постанові ВС у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.11.2023 у справі № 757/19682/18-ц.

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)).

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Указаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22).

При цьому Верховний Суд ураховує, що суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18); від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18); від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19 (провадження № 61-21084св19); від 17 лютого 2021 року у справі № 359/898/18 (провадження № 61-3703св19); від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20); від 18 травня 2021 року у справі № 725/3818/19 (провадження № 61-11831св20).

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду з позовом на підставі статті 364 ЦК України.

Таку саму позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), зазначивши у пункті 45, що вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду (постанова Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.

У пункті 50 цієї самої постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі.

Верховний Суд звертав увагу на те, що вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Указане узгоджується із роз`ясненнями, наданими судам у пунктах 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22), від 06 квітня 2023 року у справі № 199/291/21 (провадження № 61-932св22).

Згідно зі звітом № 09-09-23 РВ про оцінку транспортного засобу, виконаного суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_14 , ринкова вартість автомобіля Volkswagen Passat, 2.0 TDi Variant (ЗС), державний реєстраційний номер НОМЕР_7 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_3 , на дату оцінки складає 279 960,78 грн.

Відповідач не спростував зазначену оцінку належним чином у визначений процесуальним законом спосіб, клопотання про призначення експертизи не заявляв, докази іншої вартості не надав.

З огляду на викладене компенсація вартості за належну позивачці 1/2 частину спірного транспортного засобу, складає 139 980,39 грн., а не 139 980,40 грн. як зазначено у позові, тому в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Частиною 7 ст. 158 ЦПК України передбачено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Суд вважає, що підстави для скасування заходів забезпечення позову прийнятих ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.03.2024, якою накладено арешт на транспортний засіб марки Volkswagen, модель Passat, д.н.з. НОМЕР_1 , 2010 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 відсутні, тому заходи забезпечення продовжують діяти.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачкою згідно з квитанціями у розмірі: 1211,20 грн та 1399,80 грн (а.с. 37); 605,60 грн (а.с. 48), 189,00 грн (а.с. 80) на загальну суму 3405,60 грн підлягає стягненню з відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст. 78, 81, 89, 141, 259, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, ст. 3, 7, 57, 58, 60, 63, 69, 70, 71, 74 СК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 ) про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна - задовольнити частково.

Визнати автомобіль марки Volkswagen, модель Passat, д.н.з. НОМЕР_1 , 2010 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У порядку поділу спільного сумісного майна автомобіль марки Volkswagen, модель Passat, д.н.з. НОМЕР_1 , 2010 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 залишити у власності ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за половину вартості автомобілю марки Volkswagen, модель Passat, д.н.з. НОМЕР_1 , 2010 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 , у розмірі 139 980,39 грн (сто тридцять дев`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят гривень, тридцять дев`ять копійок).

У іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3405,60 грн витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя