Ухвала

Іменем України

18 липня 2025 року

м. Київ

справа № 938/89/25

провадження № 61-8734ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Пархоменко П. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Левченко Марією Миколаївною, на рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 28 березня 2025 року в складі судді: Чекан Н. М. та постанову Івано-Франківського апеляційного судувід 11 червня 2025 року (повний текст постанови складено 13 червня 2025 року) вскладі колегії суддів: Томин О. О., Бойчука І. В., Пнівчук О. В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: виконавчий комітет Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини з матір`ю,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: виконавчий комітет Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Позовна заява мотивована тим, що 11 січня 2020 року між сторонами зареєстровано шлюб і ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_3 . Дитина проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні.

17 грудня 2024 року відповідач подав позов про розірвання шлюбу, не порушуючи питання про визначення місця проживання дитини.

Стосунки між подружжям погіршилися, вони мають різні погляди на життя та перебувають в різних країнах. Із 2023 року сторони не проживають разом, від семимісячного віку дитина постійно перебуває з матір`ю. Відповідач виїхав на постійне місце проживання за кордон, тому вирішити питання про місце проживання дитини в позасудовому порядку неможливо.

Проживання дитини з матір`ю відповідає її найкращим інтересам, оскільки саме мати забезпечує гармонійний фізичний, духовний і моральний розвиток дитини, займається її навчанням та створює умови для формування особистості.

В Україні проживають бабусі та дідусі дитини, що сприятиме збереженню сімейного оточення, формуванню родинних цінностей, а також духовному й фізичному розвитку дитини в стабільному середовищі.

ОСОБА_2 просила:

визначити місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2025 року:

в прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Левченко М. М., до ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Верховинської селищної ради (орган опіки та піклування), про зобов`язання не чинити перешкод у спілкуванні з дитиною, надання інформації про наявні засоби зв`язку для спілкування з дитиною та зобов`язання матері вчинити дії до спільного розгляду з первісним позовом, відмовлено та повернуто зустрічну позовну заяву заявнику;

роз`яснено ОСОБА_1 , що повернення зустрічної позовної заяви не позбавляє його права подати позов з відповідними вимогами на загальних підставах.

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 28 березня 2025 року:

позов ОСОБА_2 задоволено.

визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ;

роз`яснено ОСОБА_2 , що відповідно до положень статті 157 СК України, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, - ОСОБА_1 спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

відповідно до висновку «Про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 », затвердженого рішенням виконавчого комітету №721 від 11.02.2025 року (а. с. 57-59), доцільно визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , які зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 з урахуванням дотримання прав дитини на навчання, медичне обслуговування та соціальний захист. За доцільне рекомендувати батькам дитини ОСОБА_2 та ОСОБА_1 здійснювати свої дії, керуючись інтересами та потребами дитини, враховуючи її вік та психологічний стан;

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «М. С. проти України» суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76);

рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року в справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року в справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року в справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року в справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року в справі № 213/2822/21;

у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2021 року в справі № 223/306/20 (провадження № 61-9005св21) зазначено, що «міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах»;

таким чином, керуючись якнайкращими інтересами дитини - ОСОБА_4 , які будуть сприяти його повноцінному вихованню та розвитку, беручи до уваги обставини цієї справи, та враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця його проживання та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, суд приходить до переконання про визначення місця проживання дворічного сина сторін у цій справі з матір`ю;

з приводу твердження сторони відповідача про відмову в задоволенні даного позову в зв`язку з відсутністю предмета спору між ним та позивачем суд вважав за необхідне вказати, що відповідачем у судовому засіданні зазначено, що малолітній син ОСОБА_5 незаконно залишив Швецію, оскільки його мати, тобто позивач, виїхала з сином до України, обіцяючи повернутися, однак цього не дотрималася. Також відповідач подав зустрічну позовну заяву, в якій однією з позовних вимог вказувалося про зобов`язання матері забезпечувати щорічний спільний відпочинок за межами України (а. с. 42 зворот). Крім того, якщо між батьками дійсно відсутній спір щодо місця проживання дитини, то вони могли вже укласти договір про визначення місця проживання їх сина. Вказані обставини свідчить про те, що між сторонами наявний конфлікт з приводу місця проживання їхнього малолітнього сина.

з приводу твердження сторони відповідача про порушення органом опіки та піклування порядку розгляду питання про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 з матір`ю акцентується увага, що в постановах Верховного Суду від 15 листопада 2023 року в справі № 932/2483/21 (провадження № 61-5203св23), від 10 листопада 2023 року в справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21), від 26 липня 2021 року в справі № 638/15336/18 (провадження № 61-13690св20 висновано, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку. Навіть у разі, якщо з тих чи інших причин, такий висновок отримати не можна, то суд має вирішити спір за наявними у справі доказами (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 грудня 2023 року в справі № 523/19706/19).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 11 червня 2025 року:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Левченко М. М. залишено без задоволення;

рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 28 березня 2025 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що якнайкращим інтересам дитини відповідатиме проживання з матір`ю, оскільки батьки не змогли самостійно врегулювати спір щодо її місця проживання, між ними існує конфлікт, що підтверджується, зокрема, поясненнями відповідача про незаконний виїзд дитини зі Швеції, поданням ним відзиву та зустрічного позову, а також відсутністю договору між сторонами про визначення місця проживання сина. Апеляційний суд погодився з такими висновками, з огляду на наступне;

відповідно до частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі №377/128/18 (провадження №61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, №31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. При розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах;

колегія суддів апеляційного суду вважала, що твердження апелянта про відсутність заперечень з його боку щодо проживання дитини разом із позивачкою не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 червня 2024 року №334/3710/22 (провадження №61-4072св24) наголосив на тому, що відсутність задокументованих заперечень з боку матері щодо проживання дитини разом з батьком на момент пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору в такій справі. Схожі за змістом висновки викладений у постановах Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №686/20582/19-ц (провадження №61-1807св20) та від 29 листопада 2023 року у справі №757/555/22 (провадження №61-10724св23). Позивачка, як мати малолітньої дитини, має гарантоване Конституцією України та чинним законодавством України право звернутись до суду для того, щоб питання визначення місця проживання дитини було врегульоване судовим рішенням;

перевіряючи доводи апелянта щодо відсутності спору між сторонами, апеляційний суд звернув увагу, що згідно з поясненнями відповідача, наданими в судовому засіданні суду першої інстанції, між батьками існує конфлікт щодо визначення місця проживання малолітнього сина. Як зазначено в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 наголошував на тому, що дитина незаконно залишила територію Швеції, оскільки позивачка виїхала з нею до України, обіцяючи повернутися, проте цього не дотрималася. Посилання апелянта на те, що висновок органу опіки і піклування, поданий позивачкою, не підтверджує наявність спору між батьками щодо місця проживання дитини, колегією суддів відхиляється з огляду на наступне. Пред`явлення ОСОБА_2 позову про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 з матір`ю та подальше оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції про задоволення цього позову в апеляційному порядку дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини. Матеріали справи не містять відомостей про врегулювання між батьками цього питання шляхом укладення договору. Крім того, до суду першої інстанції апелянт подавав відзив на позов та зустрічну позовну заяву щодо порядку здійснення батьківських прав - про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення участі у її вихованні, в якій, зокрема, міститься вимога зобов`язати матір щороку забезпечувати спільний відпочинок з дитиною за межами України, що свідчить про наявність між сторонами неврегульованих питань, що стосуються дитини;

нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства». Водночас, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 квітня 2024 року №501/1786/22 (провадження №61-16857св23) вказав, що надання органом опіки та піклування висновку про доцільність визначення місця проживання дітей з матір`ю не свідчить про те, що між сторонами відсутній спір;

щодо доводів апелянта про те, що суд мав би закрити провадження у справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору, то такі також не заслуговують на увагу. Згідно з пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №456/647/18 (провадження №61-2018св19), від 09 вересня 2020 року у справі №750/1658/20 (провадження №61-9658св20). З огляду на вищевикладені обставини цієї справи, твердження апелянта про відсутність предмета спору не знайшло свого підтвердження. Відтак, підстави для закриття провадження у справі відсутні;

розглядаючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

09 липня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана адвокатом Левченко Марією Миколаївною, на рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 28 березня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 червня 2025 року (повний текст постанови складено 13 червня 2025 року), у якій просить оскаржені судові рішення скасувати і закрити провадження в справі.

Підставою касаційного оскарження судових рішень у касаційній скарзі зазначається неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21), від 15 листопада 2023 року у справі № 522/3680/22 (провадження № 61-12919св23).

Касаційна скарга мотивована тим, що:

підставою касаційного оскарження судових рішень у справі № 938/89/25 є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України;

17 грудня 2024 року через уповноваженого представника - адвоката Левченко М. М. подано до Верховинського районного суду позовну заяву про розірвання шлюбу, ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду (справа №938/1916/24). Питання про визначення місця проживання дитини ОСОБА_1 не заявляв. Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 27 січня 2025 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. ОСОБА_1 з 2018 року поживає за межами України, виїхав на постійне місце проживання у Швецію. До Швеції також приїхала позивач, там народився син. Позивач ОСОБА_2 разом із сином повернулись до України коли дитині було 7 місяців. Позивач ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню;

відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Поряд з цим за змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо;

у судах першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_1 зазначав, що між ним та його колишньою дружиною ніколи не поставало питання про визначення місця проживання дитини. Він, ОСОБА_1 , не змушував повертатися дружину разом з сином до нього в Швецію, ніколи не заперечував та не заперечує того, щоб син проживав разом з матір`ю в Україні, а навпаки вважає, що так буде як найкраще для дитини. ОСОБА_1 вважає, що саме матір забезпечить сину повний і гармонійний фізичний, духовний, моральний розвиток, створить належні умови для розвитку його природніх здібностей. Подаючи позов про розлучення ОСОБА_1 також не заявляв позовної вимоги щодо визначення місця проживання синам разом з ним, батьком. Тому, відповідач не розуміє чому ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з матір`ю та ініціювала цей судовий розгляд. Тобто жодних спорів між сторонами щодо місця проживання їх сина ніколи не існувало;

ухвалюючи рішення суд першої інстанції залишив поза увагою, що позивач у позовній заяві жодним чином не обґрунтувала підставу для звернення до суду з метою визначенням місця проживання дитини з матір`ю. Дитина на цей час і так проживає з матір`ю. Відповідач не проти цього. Претензій до позивача з приводу місця проживання дитини відповідач не має. Жодних доказів наявності спору між сторонами матеріали справи не містять. Крім того, висновки суду першої інстанції про те, що між сторонами все ж таки є спір, оскільки вони не уклали договір про визначення місця проживання їх сина є взагалі неспроможними, оскільки єдиною підставою, що цей договір не укладено є те, що сторони перебувають у різних країнах.

Отримання позивачем висновку органом опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю не можна вважати єдиним належним доказом про наявність спору між сторонами. Вказаний висновок не свідчить про те, що між сторонами наявний конфлікт з приводу місця проживання їхнього малолітнього сина. Таким чином, суд першої інстанції безпідставно не застосував норму пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України та не закрив провадження у справі. У свою чергу, суд апеляційної інстанції у своїй постанові зазначає: «Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Позивачка, як мати малолітньої дитини, має гарантоване Конституцією України та чинним законодавством України право звернутись до суду для того, щоб питання визначення місця проживання дитини було врегульоване судовим рішенням. Пред`явлення ОСОБА_2 позову про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 з матір`ю та подальше оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції про задоволення цього позову в апеляційному порядку дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини». Вказані висновку суду апеляційної інстанції є повністю упередженими по відношенню до відповідача. Суд апеляційної інстанції говорить про право позивача ОСОБА_2 звернутись до суду, однак вважає, що відповідач не має користуватись правами, наданими йому ЦПК України, як учаснику справи;

те, що отримавши позов, ОСОБА_1 скористався свої правом та надав на нього відзив, у якому виклав для суду свою позицію щодо позовних вимог, не свідчить про наявність спору між сторони щодо місця проживання їх спільної дитини.

Відповідач не заперечує проти проживання сина ОСОБА_5 разом із матір`ю в Україні, це його рішення є усвідомленим і послідовним, адже батько не наполягав і не наполягає на проживанні сина разом із ним закордоном, а тому не потребує юридичного закріплення у судовому рішенні. А оскарження рішення суду першої інстанції свідчить лише про те, що відповідач хоче донести до судів свою позицію та бажає, щоб усі питання щодо дитини вирішуватись батьками у досудовому порядку;

в суді першої інстанції відповідач навпаки зазначав, що між ним та його колишньою дружиною ніколи не поставало питання про визначення місця проживання дитини; він не заперечував проти повернення дружини та дитини до України; він не змушував повертатися дружину разом з сином до нього в Швецію та не вчиняв жодних дій направлених на це;

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_5 є громадянами України, тому будь-які «міжнародні спори» про гіпотетичну можливість яких хвилюється позивачка, у цьому випадку виключені. Суд першої та апеляційної інстанцій посилаючись на наявність між сторонами спору зазначають про те, що матеріали справи не містять відомостей про врегулювання між батьками цього питання шляхом укладення договору. Однак, відповідач не розуміє, чому суди ніяким чином не надають аналізу його доводам про те, що єдиною підставою, що цей договір не укладено є те, що сторони перебувають у різних країнах, тому відповідач фізично не в змозі прибути до органів нотаріату України для укладення такого договору. Крім того, відповідач звертає увагу суду касаційної інстанції, що позивач протирічить своїм же доводам позовної заяви. В суді першої інстанції позивач стверджує, що між нею та колишнім чоловіком наявний спір про місце проживання сина. А у суді апеляційної інстанції стверджує, що відповідач жодного разу не звертався до органу опіки та піклування з ініціативою надати висновок щодо можливості проживання дитини з ним, що свідчить про відсутність реальної зацікавленості у вихованні дитини та формальний характер доводів, викладених в апеляційній скарзі. Ці доводи підтримують і суди, які спочатку роблять висновок про наявність між сторонами спору з приводу місця проживання дитини, а потім вказують, що батько не робив активних досудових спроб встановити місце проживання дитини із матір`ю;

таким чином, судові рішення у справі № 938/89/25 ґрунтуються лише на припущеннях, доводи позовної заяви не підкріплені належними доказами, матеріали справи не містять ніяких доказів щодо того, що відповідач своїми активними діями перешкоджає проживанню сина разом із матір`ю на території України та вчиняє дії щодо повернення сина закордон. Суди повинні були визначити характер правовідносин, що виникли між сторонами, дослідити обставини справи та наявні у справі докази, а точніше встановити відсутність належних та достатніх доказів, якими позивач підтверджує викладені в позові доводи, та закрити провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України, у зв`язку із відсутністю предмета спору на час пред`явлення позову.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що сторони по справі ОСОБА_1 , та ОСОБА_6 11 січня 2020 року зареєстрували шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в сторін народився син - ОСОБА_3 , про що свідчить копія довідки про особу Податкової служби Швеції від 18 жовтня 2022 року, відповідно до якої місцем народження дитини є комуна Сундсвалль , лен Вестерноррланд, країна Швеція, а його опікунами є ОСОБА_8 та ОСОБА_2 .

Згідно з копією довідки про реєстрацію особи громадянином України, виданої Посольством України в Королівстві Швеція від 30 грудня 2022 року № 61217/536/ГР-196, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований громадянином України.

Відповідно до копій витягів з реєстру територіальної громади ОСОБА_2 (витяг від 5 квітня 2023 року №2023/002774422) та ОСОБА_3 (витяг від 19 липня 2023 року №2023/005447007) зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4).

Згідно з копією Висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Верховинської селищної ради № 721 від 11 лютого 2025 року, доцільно визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням дотримання прав дитини на навчання, медичне обслуговування та соціальний захист; при цьому рекомендовано батькам, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , здійснювати свої дії, керуючись інтересами та потребами дитини, враховуючи її вік та психологічний стан.

Відповідно до копії характеристики Верховинського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Сонечко» від 03 лютого 2025 року №3/01-25 ОСОБА_3 відвідує зазначений заклад із жовтня 2024 року, на даний час зарахований до ясельної вікової групи «Пролісок», є доглянутим, життєрадісним хлопчиком, розвиток якого відповідає віковим особливостям, вихователі позитивно відзиваються як про дитину, так і про матір - ОСОБА_2 , яка співпрацює з вихователями у питаннях виховання, розвитку та навчання дитини, постійно відвідує відкриті заходи, батьківські збори, вчасно сплачує за харчування та надає благодійну допомогу закладу.

Згідно з копією характеристики Ільцівського старостинського округу від 30 січня 2025 року №73/02.2-18, ОСОБА_2 розлучена, утримує неповнолітнього сина ОСОБА_4 , проживає на території Ільцівського старостинського округу. Проявила себе з позитивного боку, є працьовитою, врівноваженою, спокійною, відповідальною та доброзичливою, користується авторитетом серед друзів, сусідів та односельців, бере участь у вирішенні побутових проблем громади, скарг на неї не надходило.

Відповідно до копії акту обстеження матеріально-побутових умов/фактичного місця проживання заявника від 07 лютого 2025 року №26, на утриманні ОСОБА_2 перебуває малолітній син ОСОБА_3 . Батько дитини ОСОБА_1 на території Верховинської селищної громади не проживає, участі у вихованні дитини не бере, дошкільний навчальний заклад не відвідує. Для повноцінного та гармонійного розвитку і виховання дитини матір`ю створено належні матеріально-побутові умови, зокрема: син має окреме місце для сну і відпочинку, іграшки, одяг та взуття відповідно до віку та сезону.

Згідно з копією відповіді Служби у справах дітей Верховинської селищної ради від 10 лютого 2025 року № 475/04-28/11 на № 18/01-17/03 від 07 лютого 2025 року ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 не проживає, на цей час перебуває за кордоном.

Відповідно до копії повідомлення Служби у справах дітей Верховинської селищної ради від 10 лютого 2025 року № 475/04-28/114 на № 18/01-17/03 від 07 лютого 2025 року відомості про реєстрацію місця проживання громадянина ОСОБА_1 на території громади відсутні.

Згідно з копією довідки Верховинської селищної ради від 06 лютого 2025 року №44/04-40/23 ОСОБА_2 з 03 січня 2025 року станом на дату видачі довідки працює на посаді начальника відділу містобудування та архітектури Верховинської селищної ради.

Відповідно до копії акту обстеження умов проживання від 03 лютого 2025 року №9/03-06/11, складеного за результатами обстеження місця проживання ОСОБА_2 , умови проживання відмінні: ОСОБА_2 проживає разом із малолітнім сином у двоповерховому будинку батьків, забезпеченому всіма комунальними зручностями, з наявністю косметичного ремонту, сучасних меблів і побутової техніки. Дитина має окрему облаштовану кімнату з місцем для сну, книгами, іграшками та розвиваючими матеріалами, забезпечена одягом, взуттям і речами першої необхідності відповідно до віку та сезону; у помешканні чисто, тепло, встановлено доброзичливі, довірливі відносини між матір`ю та дитиною, хлопчик комунікабельний, активний, має друзів. Батько з 2022 року з дитиною не проживає, перебуває за кордоном у Швеції, участі у її вихованні не бере. Мати виявляє належний рівень відповідальності у догляді, вихованні та розвитку дитини. В будинку також проживають бабуся та дідусь дитини.

Згідно з копією висновку оцінки потреб сім`ї (додатку 1 до акту оцінки потреб сім`ї/особи) - складні життєві обставини відсутні, ознак психологічної травми у дитини не виявлено, вплив факторів сім`ї та середовища - позитивний, потреби дитини задовольняються. Мати здатна забезпечувати потреби дитини.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).

Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін (абзац 1 частини другої статті 18 СК України).

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частина друга статті 162 СК України). Тобто, в частині другій статті 162 СК України вказані ті юридичні факти, які є підставами для відмови органом опіки та піклування або судом у переданні дитини для проживання (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року в справі № 161/12242/17 (провадження № 61-4622св23)).

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що:

«тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20) зазначено, що:

«закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що:

«питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що:

«під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 (провадження № 61-12112сво22) вказано, що:

«у частинах четвертій ? шостій статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Тлумачення змісту зазначених приписів Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок.

Наведені вище положення статті 19 СК та Порядку знайшли своє відображення у процесуальному законодавстві, з якого слідує, що такі органи займають самостійне процесуальне становище, беручи участь у судовій справі.

Так, згідно із частиною шостою статті 56 ЦПК України органи державної влади та місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне.

Висновок владних органів містить дві складові: 1) відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи; 2) рекомендацію конкретного органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, тобто висновок про факти та право.

Вказане дозволяє віднести висновки до засобів доказування (письмових доказів). Як й інші докази, вони не мають для суду наперед встановленої сили.

У випадку неможливості надати висновок, який ґрунтується на обстеженні умов, орган опіки і піклування з метою захисту інтересів дитини має використати всі можливі варіанти одержання інформації і оцінки обставин, що склалися, і за можливістю надати висновок з посиланням на бесіди із родичами, знайомими, або з посиланням на інші документи та із вказівкою на те, що обстежити безпосередньо умови проживання неможливо.

Однак винесення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України.

Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується із урахуванням досвіду у певній сфері, в межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень.

Однак не вчинення таких захисних дій з боку владного органу у вигляді неподання висновку не може слугувати підставою для відмови або для зволікання у захисті з боку суду. Адже здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суди встановили, що: відповідно до висновку «Про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 », затвердженого рішенням виконавчого комітету №721 від 11.02.2025 року (а. с. 57-59), доцільно визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , які зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 з урахуванням дотримання прав дитини на навчання, медичне обслуговування та соціальний захист. За доцільне рекомендувати батькам дитини ОСОБА_2 та ОСОБА_1 здійснювати свої дії, керуючись інтересами та потребами дитини, враховуючи її вік та психологічний стан; якнайкращим інтересам дитини відповідатиме проживання з матір`ю.

За таких обставин, у контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, встановивши, що для якнайкращого забезпечення інтересів дитини є визначення місця проживання дитини з матір`ю, це відповідатиме її інтересам, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення позову.

Касаційний суд відхиляє аргументи касаційної скарги щодо наявності підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК Україниз таких мотивів.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19) вказано, що:

«4.13. Пунктом 2 частини першої статті 231 ГПК України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

4.14. Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

4.15. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

4.16. Одночасно слід зазначити, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зазначено, що:

«предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

З огляду на підхід, який Велика Палата Верховного Суду застосувала у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, слід відступити від висновку, сформульованого у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів: Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18, провадження № 61-2018св19; Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19, провадження № 61-1807св20; Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20, провадження № 61-9658св20, конкретизувавши цей висновок так, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення».

Суди встановили, що:

відповідачем у судовому засіданні зазначено, що малолітній син ОСОБА_5 незаконно залишив Швецію, оскільки його мати, тобто позивач, виїхала з сином до України, обіцяючи повернутися, однак цього не дотрималася; відповідач подав зустрічну позовну заяву, в якій однією з позовних вимог вказувалося про зобов`язання матері забезпечувати щорічний спільний відпочинок за межами України;

батьки не змогли самостійно врегулювати спір щодо її місця проживання.

За таких обставин, суди обґрунтовано вважали, що відсутні підстави для закриття провадження в справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21), від 15 листопада 2023 року у справі № 522/3680/22 (провадження № 61-12919св23), з урахуванням обставин справи є необґрунтованим, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 136, 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Левченко Марією Миколаївною, на рішення Верховинського районного суду від 28 березня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 червня 2025 року (повний текст постанови складено 13 червня 2025 року) в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: виконавчий комітет Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

П. І. Пархоменко