Житомирський апеляційний суд
Справа №278/6689/24 Головуючий у 1-й інст. Буткевич М. І.
Категорія 62 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 278/6689/24 за позовом представника ОСОБА_1 - адвоката Козирєва Ігоря Миколайовича до Станишівської сільської ради Житомирського району про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Козирєва Ігоря Миколайовича на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Буткевича М.І. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У грудні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Козирєв І.М. звернувся з даним позовом, в якому просив визначити позивачу додатковий строк тривалістю в три місяці, для прийняття спадщини, що відкрилась після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_2 .

Після його смерті відкрилась спадщина за законом у вигляді домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач є єдиним спадкоємцем після смерті свого батька, протягом 6 місяців не подав заяву на прийняття спадщини із причин, які від нього не залежали. Вказував, що на час смерті батька, він перебував у місцях позбавлення волі, у подальшому мав проблеми із відсутністю паспорта та лише 24 листопада 2020 року позивач отримав паспорт громадянина України.

08 квітня 2024 року приватним нотаріусом Доброльожою В.В. позивачу було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки він не був зареєстрований із спадкодавцем та не подав вчасно заяву про прийняття спадщини.

Враховуючи, що на момент смерті батька позивач перебував у місцях позбавлення волі, представник просив визнати поважною причину пропуску строку на прийняття спадщини і визначити додатковий строк для цього.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 12 травня 2025 року у задоволені позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, представник позивача просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Зазначає, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, так як воно не відповідає вимогам цивільного процесуального закону, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам.

Вказує, що після смерті батька позивача, відкрилась спадщина яка складається із домогосподарства за адресою зазначеною вище. На день смерті голови господарства ОСОБА_2 та протягом 6 місяців з дня смерті разом з ним зареєстровані члени сім`ї не значились.

Відповідно до довідки № 251/02-14 від 08 квітня 2024 року, виданої приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожою В.В., згідно спадкової справи № 79/2024, яка була заведена 08 квітня 2024 року, спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_2 є його син ОСОБА_1 , який спадщину не прийняв у встановлений строк. Інформація про наявність інших спадкоємців померлого в матеріалах спадкової справи відсутня.

08 квітня 2024 року приватним нотаріусом Доброльожею В.В. було видано позивачу постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки останній разом із спадкодавцем не був зареєстрований та не подав вчасно заяву про прийняття спадщини. ОСОБА_1 роз`яснено право на звернення до суду із заявою про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини.

Згідно Довідки № 8-39 від 20 листопада 2024 року, виданої начальником Державної установи «Райківська виправна колонія (№73)» ОСОБА_1 утримувався в місцях позбавлення волі з 25 липня 1996 року. Починаючи із 30 травня 1997 року по 25 липня 2003 року утримувався безпосередньо у ДУ «Райківська виправна колонія (№73)» та був звільнений по відбуттю строку покарання.

Тобто, на дату смерті батька та 6 місяців потому позивач був позбавлений волі і навіть не знав про факт смерті батька та відповідно про відкриття спадщини. У подальшому позивач мав проблеми пов`язані із відсутністю паспорту. Лише 24 листопада 2020 року позивач отримав паспорт громадянина України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Козирєв І.М. апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити і надав пояснення. які відповідають доводам поданої скарги.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що позивачем не подано доказів поважності причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини, тому позовні вимоги є необґрунтованими.

Колегія суддів не погоджується в повній мірі з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача просив визначити ОСОБА_1 додатковий строк для прийняття спадщини після смерті його батька - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого 12 січня 1988 року (а.с.8).

Частина 1 статті 58 Конституції визначає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Частинами 1, 3 статті 5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше й регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

У разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року до вирішення спірних правовідносин, пов`язаних зі спадкуванням такої спадщини, застосовується законодавство, чинне на час відкриття спадщини, зокрема, відповідні норми ЦК УРСР.

Згідно з пунктами 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції від 16 січня 2003 року, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Правовідносини, що є предметом розгляду у цій справі, виникли до набрання чинності ЦК України, отже для вирішення справи підлягають застосуванню норми ЦК УРСР.

Відповідно до положень статті 524 ЦК УРСР (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений у статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місцезнаходження майна або його основної частини.

У статті 527 ЦК УРСР зазначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із частиною першою статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

За правилом статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до статті 550 ЦК УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-138цс13 зроблено висновок, що відносини спадкування регулюються нормами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 145/797/15-ц вказала, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

У постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 319/414/20, від 16 листопада 2021 року у справі № 289/767/20 зроблено висновок, що:

«цей строк може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Якщо у вказаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку.

Отже нормами ЦК УРСР не було передбачено надання спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини, а передбачено продовження строку на прийняття спадщини».

Крім того, відповідно частини другої статті 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини.

Натомість, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволені позову, помилково вважав, що позивачем не подано доказів поважності причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини та саме з цієї підстави відмовив у задоволенні позову, не звернувши уваги на те, що правовідносини в справі виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року, а тому застосуванню підлягав Цивільний кодекс УРСР в редакції 1963 року.

Пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставою зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення апеляційної скарги і зміни рішення суду першої інстанції із викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови, яка зазначена вище.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Козирєва Ігоря Миколайовича задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 травня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 31 липня 2025 року.