Справа № 642/1920/25
Провадження № 2/642/972/25
УХВАЛА

Іменем України

29 липня 2025 року Холодногірський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Грінчук О.П.,

за участю секретаря Панової М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, в приміщенні суду в м. Харкові клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги,

встановив:

В провадженні суду перебуває позовна заява Комунального підприємства «Харківські теплові мережі», від імені якого діє представник Шевченко Володимир Якович, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги, в якій позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги за адресою АДРЕСА_1 , (нежитлові приміщення першого поверху №40,41,46-:49,57-:60, загальною площею 132.3 кв.м. в літ. А-9, та нежитлові приміщення першого поверху №ІІІ-а, загальною площею 27.2 кв.м., в літ. А-9, які належать відповідачу на праві власності), за період з 01.02.2022 по 30.09.2023 в розмірі 107 890.97 грн., з яких: 105 618.14 грн. заборгованість за Індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії; 315.78 грн. абонентська плата; 1957.05 грн. вартість технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Ухвалою суду від 18.04.2025 провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

01.07.2025 представник відповідача подав до суду клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, вказуючи, що відповідач є фізичною особою-підприємцем та нежитлові приміщення, за якими позивач просить стягнути борг, використовуються відповідачем для здійснення підприємницької діяльності, на підтвердження чого ним надано витяг з державного реєстру юридичних осіб, фоп та громадських формувань, а також копію договору оренди нежитлових приміщень від 11.02.2022.

Заперечень від позивача на клопотання представника відповідача до суду не надходило.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, а також оскільки справа розглядається без виклику сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Вивчивши матеріали справи та клопотання представника відповідача, суд дійшов до такого висновку.

Судом встановлено, що нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_1 , (нежитлові приміщення першого поверху №40,41,46-:49,57-:60, загальною площею 132.3 кв.м. в літ. А-9, та нежитлові приміщення першого поверху №ІІІ-а, загальною площею 27.2 кв.м., в літ. А-9), належать ОСОБА_1 на праві власності на підставі Договору дарування від 11.02.2022 №284, що підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.05.2024. Згідно договору дарування, вказані нежитлові приміщення подаровані ОСОБА_1 як фізичній особі-підприємцю.

Крім того, згідно з даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 26.05.2025, відповідач ОСОБА_1 зареєстрований як підприємець з 14.05.2007, з видом діяльності, основний вид - комп`ютерне програмування, додаткові: зокрема, надання в оренду й експлуатація власного чи орендованого нерухомого майна, надання в оренду офісних машин і устаткування, у тому числі, комп`ютерів тощо.

Відповідно до Договору оренди нежитлового приміщення від 11.02.2022, орендодавець, ФОП ОСОБА_1 , передав орендарю, ФОП ОСОБА_2 , у платне користування нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_1 , площею 134 кв.м.

Позивач нарахував відповідачу заборгованість за комунальні послуги, надані за адресою АДРЕСА_1 , (нежитлові приміщення першого поверху №40,41,46-:49,57-:60, загальною площею 132.3 кв.м. в літ. А-9, та нежитлові приміщення першого поверху №ІІІ-а, загальною площею 27.2 кв.м., в літ. А-9) за період з 01.02.2022 по 30.09.2023 в розмірі 107 890.97 грн., з яких: 105 618.14 грн. заборгованість за Індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії; 315.78 грн. абонентська плата; 1957.05 грн. вартість технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно зі статтею 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу, для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України, зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України, до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України, ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Таким чином, судом встановлено, що нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , (нежитлові приміщення першого поверху №40,41,46-:49,57-:60, загальною площею 132.3 кв.м. в літ. А-9, та нежитлові приміщення першого поверху №ІІІ-а, загальною площею 27.2 кв.м., в літ. А-9), які належать відповідачу на праві приватної власності, щодо утримання яких позивачем надаються житлово-комунальні послуги, використовуються відповідачем як ФОП, з метою здійснення господарської діяльності підприємництва, а тому позов у дійсній справі не може розглядатися в цивільному судочинстві.

Отже, позивач, звертаючись до суду, необґрунтовано визначив належність спору до цивільної юрисдикції.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У відповідності до положень ч.1 ст. 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у даній справі провадження за вказаними позовними вимогами підлягає закриттю, оскільки такі вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а мають розглядатися в порядку господарського судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 255 ЦПК України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається ухвалою суду в разі закриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст.247, 255, 258, 259, 260 ЦПК України, суд, -

ухвалив :

Провадження у справі за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі», від імені якого діє представник Шевченко Володимир Якович, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги закрити, на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області повернути КП «Харківські теплові мережі», , сплачений судовий збір в сумі 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн., сплачений відповідно до платіжної інструкції №4948 від 10.03.2025.

Роз`яснити позивачу, що розгляд даної категорії справ віднесено до юрисдикції господарського суду.

Ухвали, що постановлені судом в судовому засіданні у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Головуючий: