ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року місто Київ

Справа № 753/940/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/13521/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Желепи О. В., суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ларичев Валерій Вікторович, на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2025 року про відмову в забезпеченні доказів (постановлена у складі судді Каліушко Ф.А.)

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя

ВСТАНОВИВ

У провадженні Дарницького районного суду м. Києва з січня 2024 року перебуває вказана справа, у якій позивач просить визнати за ОСОБА_1 право власності на :

1) квартир за адресою: АДРЕСА_1 та кв. 90.

2) гаражного боксу в гаражно-будівельному кооперативі «Перемога» за адресою: АДРЕСА_3, гараж НОМЕР_1 ;

3) грошових коштів на депозитному рахунку відритому в АТ «Ощадбанк»;

4) автомобілей: (а) Nissan Pathfinder НОМЕР_2; (б) Mercedes НОМЕР_3; (в) Audi НОМЕР_4.

15 лютого 2024 року позивач подала заяву про забезпечення доказів (т. 1 а. с. 54-58), у якій просила забезпечити докази шляхом витребування:

1) у Головного сервісного центра МВС відомостей про всі транспортні засоби, власником яких був ОСОБА_2 з 18 грудня 2010 року (укладення шлюбу), а також відомості про всі транспортні засоби, власником яких є ОСОБА_2 на сьогоднішній день;

2) в АТ «ПриватБанк» відомостей про всі депозитні рахунки, власником яких був ОСОБА_2 з 18 грудня 2010 року (укладення шлюбу), а також відомості про всі депозитні рахунки, власником яких є ОСОБА_2 на сьогоднішній день;

3) у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Первушиної Наталії Юріївни належно завірену копію договору дарування грошових коштів № 2434, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 30 грудня 2013 року та належним чином завірені копії документів, які стали підставою для його вчинення.

Заява обґрунтована тим, що з метою визначення повного обсягу спільного майна подружжя та запобігання ризику відчуження автомобілів, а також розпорядження грошовими коштами з депозитних рахунків необхідно забезпечити докази, шляхом витребування інформації про автомобілі, які належать відповідачу, а також про депозитні рахунки відповідача в АТ КБ «ПриватБанк».

Окрім цього з тексту договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 09 лютого 2015 року стало відомо про існування договору № 2434 від 30 грудня 2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Зазначала, що договору № 2434 вона не підписувала, квартира придбана за спільні кошти, а тому витребування цього договору та документів, що стали підставою для його вчинення мають істотне значення для повного та всебічного вирішення справи.

Дарницький районний суд міста Києва протокольною ухвалою від 12 червня 2025 року відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення доказів.

Не погодившись із такою ухвалою Ларичев В.В. в інтересах ОСОБА_1 20 червня 2025 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на необґрунтованість оскаржуваної ухвали, просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувана ухвала постановлена із порушенням норм процесуального права, оскільки в достатній мірі не виклав мотиви, на базується рішення суду.

Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про порушення порядку подання заяви про забезпечення доказів, оскільки така заява була подана разом із позовною заявою, а також не взяв до уваги ті обставини, що інформація, яка витребовувалась, може бути втраченою у зв`язку з вчиненням дій відповідачем по відчуженню майна, що є предметом спору.

Вказує, що суд, зазначаючи, що заява не містить відомостей про наявність труднощів у сторони в отриманні доказів, не врахував, що стороною позивача витребовувалась інформація, доступ до якої обмежено законом і вона не може бути витребувана самостійно стороною.

Вважає, що відмовивши у задоволенні заяви про забезпечення доказів, які не можуть бути самостійно отримані стороною позивача, і можливість отримання якої може бути в подальшому втрачена у зв`язку з відчуженням майна, що є предметом спору, суд порушив принцип змагальності та рівності сторін та фактично позбавив сторону позивача можливості надати інформацію, яка відсутня у сторони, однак стосується предмету спору, що в подальшому може бути підставою для відмови у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю обставин, на які посилається позивач.

Київський апеляційний суд ухвалою від 26 червня 2025 року відкрив апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, встановив учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подання відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін як законну та обґрунтовану.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Ларичев В.В. апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених у ній.

ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечував у повному обсязі, просив її відхилити з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О.В., пояснення відповідача та представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, а також матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції скасуванню із направленням справи для продовження розгляду заяви з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 756/12128/15-ц викладено висновок, що протокольна форма ухвали не впливає на можливість її оскарження в апеляційному порядку, якщо вона входить до переліку, передбаченого статтею 353 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 5 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 189 ЦПК України передбачено, що завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

За приписами ч.ч. 1, 4 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Суд може витребувати докази також до подання позову, як захід забезпечення доказів, у порядку, встановленому статтями 116-118 цього кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 116 ЦПК України, суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Таким чином, забезпечення доказів - це вжиття судом заходів, направлених на закріплення і збереження доказів. Підставою забезпечення доказів є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим збирання чи подання доказів або засіб доказування може бути втрачений.

Забезпечення доказів - це оперативне закріплення у встановленому цивільним процесуальним законом порядку відомостей про факти, яке вчиняється суддею з метою використання їх як докази при розгляді та вирішенні цивільних справ у суді. Забезпечення доказів у жодному випадку не можна ототожнювати із їх дослідженням або оцінкою. Єдина мета забезпечення доказів - це їх фіксація для забезпечення можливості їх дослідження та оцінки при подальшому розгляді справи.

Розглядаючи заяву про забезпечення доказів, суд (суддя) має з урахуванням обґрунтування необхідності забезпечення доказів пересвідчитися, зокрема, в тому, що зволікання з цим питанням поставить під загрозу можливість подання доказів у майбутньому (вони можуть бути знищені, пошкодженні, втратити свою доказову цінність тощо).

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 01 листопада 2021 року по справі № 520/14132/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 367/6751/18-ц «процесуальний механізм забезпечення доказів, зокрема шляхом їх витребування, призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено. Забезпечення доказів - це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмету доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втраті у майбутньому. Тобто, ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів».

Така ж правова позиція щодо вирішення судами питання про забезпечення доказів висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 9901/608/19 та від 03 липня 2019 року у справі № 9901/845/18.

Отже, необхідно розрізняти витребування доказів як спосіб забезпечення доказів, що в майбутньому можуть бути втрачені або їх подання виявиться ускладненим (ст. 116-119 ЦПК України), та витребування доказів у разі неможливості учасниками справи самостійно їх надати (ст. 84 ЦПК України).

Як вбачається із протоколу судового засідання 12 червня 2025 року та його аудіозапису, відмовляючи в задоволенні заяви позивача про забезпечення доказів, суд першої інстанції виходив із того, що стороною позивача не надано доказів звернення із відповідними запитами до розпорядників інформації або наявності складнощів в отриманні таких доказів, а також не зазначено про їх витребування у самому позові.

Колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції та вважає їх передчасними й помилковими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЦПК України заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.

Як вбачається із матеріалів справи, заява про забезпечення доказів була подана майже одразу після подачі позовної заяви, а саме 22 січня 2024 року (т. 1 а. с. 29-32). Окрім цього, така заява була подана також і 19 лютого 2024 року (т. 1 а. с. 54-57).

Таким чином, висновок суду першої інстанції про необхідність подання такої заяви одночасно із позовною заявою не відповідають положенням законодавства та є помилковими.

Висновки суду першої інстанції про не доведення позивачем труднощів в отриманні запитуваних доказів також є помилковими з огляду на таке.

У цій справі предметом позову є поділ спільного майна подружжя.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Колегія суддів зазначає, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 61 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банки та Національний банк України зобов`язані забезпечувати збереження банківської таємниці шляхом: обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю .

Згідно з п.2 ч.1 ст. 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність» інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками за рішенням суду.

Інформація, яку просить витребувати ОСОБА_1 стосовно відомостей про депозитні рахунки ОСОБА_2 відноситься до банківської таємниці, а тому, відповідно до вимог ст.ст. 61, 62-2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», він обмежений у праві самостійно отримати зазначену інформацію.

Враховуючи характер позовних вимог ОСОБА_1 , що стосуються поділу коштів як спільного майна подружжя, таке клопотання про забезпечення доказів шляхом витребування певних відомостей може мати значення для заявника.

Аналогічно інформацією із обмеженим доступом є інформація щодо транспортних засобів, якими володів ОСОБА_2 та обставин вчинення нотаріусом нотаріальних дій (нотаріальна таємниця).

На вищезазначене суд не звернув увагу та дійшов передчасних висновків про відмову у задоволенні заяви про забезпечення доказів з підстав, які були озвучені суддею в судовому засіданні.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії).

Суд першої інстанції при вирішенні питання про відмову у задоволенні заяви про забезпечення доказів припустився надмірного формалізму, що може мати наслідком обмеження права позивача на доступ до суду як елемента права на справедливий суд, що є неприпустимим.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді заяви ОСОБА_1 про забезпечення доказів суд першої інстанції не дотримався норм процесуального права, а тому відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України ухвала суду підлягає скасуванню із направленням справи для продовження розгляду заяви ОСОБА_1 , про забезпечення доказів, оскільки збирання доказів є метою підготовчого судового засідання , а апеляційний суд не наділений повноваженням проводити належну підготовку для забезпечення розгляду справи районним судом.

Керуючись статтями 374, 379, 381-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ларичев Валерій Вікторович, - задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2025 року про відмову в забезпеченні доказів - скасувати.

Справу направити до Дарницького районного суду міста Києва для продовження розгляду заяви ОСОБА_1 про забезпечення доказів.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова