ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4445/25 Справа № 206/2266/24 Суддя у 1-й інстанції - Плінська А. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання припиненим зобов`язання за укладеним кредитним договором

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

13 травня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Сенс Банк», ОСОБА_2 про визнання припиненим зобов`язання за укладеним кредитним договором №SME0008083 від 1 лютого 2008 року між ЗАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_2 в повному обсязі. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що перебував з ОСОБА_3 в шлюбі з 16 травня 1997 року та за час шлюбу побудували домоволодіння за адресою : АДРЕСА_1 . За ОСОБА_3 рішенням виконкому Бабушкінської районної ради від 18 листопада 2005 року було затверджено акт приймання нового житлового будинку по вищевказаній адресі. На початку лютого 2008 року ОСОБА_2 з метою отримання кредитних коштів у ЗАТ «Альфа Банк», правонаступником яких є Акціонерне товариство «Сенс Банк», умовила ОСОБА_3 передати в заставу за умовами договору іпотеки домоволодіння та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач вказує, що при підписанні іпотечного договору в забезпечення кредитного договору ОСОБА_3 не було надано для ознайомлення кредитний договір, в забезпечення якого він укладався. Крім того, банком не здійснювався контроль за цільовим використанням коштів позичальником (а.с.1-4).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання припиненим зобов`язання за укладеним кредитним договором - відмовлено (а.с.166-167).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 1174-182).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в шлюбі з 16 травня 1997 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 . 16 лютого 2006 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 16 лютого 2006 року.

1 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання траншу №SME0008083, відповідно до якого кредитор згідно умов рамкової угоди надає позичальнику кредит в сумі 220 000 дол. США на 120 місяців зі сплатою процентів 13.5 %річних, а позичальник зобов`язалась повернути кредитні кошти і сплатити відсотки та комісії за кредитом.

21 серпня 2008 року між вказаним сторонами було укладено додаткову угоду до договору про надання траншу від 1 лютого 2008 року, яким збільшено відсотки за користування кредитом з 13.5 до 15.5 відсотків річних.

1 лютого 2008 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «Альфа Банк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_3 в забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_2 . рамкової угоди від 1 лютого 2008 року та додаткових договорів до неї щодо основного зобов`язання, що еквівалентно 500 000 дол. США передала в іпотеку домоволодіння, що розташоване на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив з того, що позовні вимоги є не доведеними та не обґрунтованими.

Із вказаним висновком суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Так, статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріалами справи встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження позовних вимог, зокрема в частині не ознайомлення з умовами спірного договору та договору іпотеки, обставина, про те, що позивач не надавав згоди на укладення договору іпотеки є предметом спору в іншій справі, що перебуває в провадженні іншого суду (сторонами вказана обставина не оспорювалось), не використання коштів за цільовим призначенням, та відсутність контролю за цим, є підставою для відмови в подальшому кредитуванні або ж інші передбачені законом або договором наслідки, але аж ніяк не припинення зобов`язання, як про те просить позивач.

Також не надано доказів тому, що безнадійний борг за умовами кредитного договору від 1 лютого 2008 року списаний, зважаючи на ту обставину, що роками між сторонами тривають судові спори, які випливають з вказаного договору, що сторонами також підтверджено в судовому засіданні.

Крім того, ненадання первинної документації в підтвердження отримання кредитних коштів, на чому вже в судовому засіданні наполягали як позивач, так і його представник, не є підставою для припинення спірного зобов`язання, адже позивач не є стороною спірного договору, який було укладено майже 17 років тому, більше того, суду не надано належних та допустимих доказів тому, що об`єкт нерухомості є спільним майном подружжя, саме лише посилання на такі обставини та цитування з ухвал суду про забезпечення позову та відкриття, не є такими доказами.

За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Отже, враховуючи вище викладене суд 1 інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем на надано належним та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими доказами по справі.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянтів, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційних скарг, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Вступна та резолютивна частини проголошені 23 липня 2025 року.

Повний текст постанови складено 24 липня 2025 року.

Судді: