ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
права № 766/1619/20 Головуючий в суді І інстанції Кузьміна О.І.
Провадження № 22-ц/819/188/25 Доповідач Кутурланова О.В.
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Кутурланової О.В.,
суддів:Майданіка В.В.,
Склярської І.В.,
секретарОлійник К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Кузьміної О.І. від 11 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Херсонської міської ради, ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення Антонівської селищної ради та скасування державної реєстрації,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Херсонської міської ради, яка є правонаступником Антонівської селищної ради, ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення Антонівської селищної ради, скасування державної реєстрації.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 02.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Стаднік І.В., та витягу з Державного реєстру правочинів №6021181 від 02.06.2008 року він є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м.

У березні 2017 року, з метою отримання кадастрового номеру на земельну ділянку, яка виділена для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель і споруд за вказаною вище адресою, він звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області, яким розпочато процедуру підготовки проектної документації.

При виїзді представників Головного управління Держгеокадастру на місце розташування земельної ділянки їх зустрів сусід, що мешкає у будинку поруч по АДРЕСА_2 , земельна ділянка якого межує з його земельною ділянкою, та повідомив, що земельна ділянка тепер належить йому та заборонив проводити будь-які дії там.

05.03.2017 року він особисто прибув на місце розташування будинку та земельної ділянки та з`ясував, що його будинок частково зруйновано, а земельна ділянка огороджена сіткою. При цьому відповідач йому повідомив, що тепер він є власником усієї земельної ділянки, яку отримав у передбаченому законом порядку від Антонівської селищної ради.

За фактом часткового знищення належного йому нерухомого майна за його заявою відкрито кримінальне провадження за ч.1 ст.194 КК України.

В межах розслідування кримінальної справи з`ясовано, що рішенням Антонівської селищної ради №104 від 29.07.2016 року ОСОБА_2 затверджено технічну документацію та передано у власність земельну ділянку площею 0,1257 га (кадастровий номер :02:001:0999) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якої незаконно увійшла і належна йому на праві користування спірна земельна ділянка, загальною площею 0,6 га, на якій розташовано його будинок, частково зруйнований невідомими особами.

На підставі наведеного, позивач просив суд :

1.Визнати протиправним та скасувати рішення XV сесії Антонівської селищної ради VII скликання №104 від 29.07.2016 року в частині затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки площею 0,1257 га (кадастровий номер :02:001:0999) ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 та в частині передачі у власність ОСОБА_2 (ід. код НОМЕР_1 ) земельної ділянки площею 0,1257 га (кадастровий номер :02:001:0999) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

2.Скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,1257 га (кадастровий номер :02:001:0999), виділену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

3.Стягнути з ОСОБА_2 на його користь судови витрати у справі.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 11 грудня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також вважаючи його таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Амінова С.Р., яка діє від імені ОСОБА_2 , посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги та законність рішення, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленими про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, в судове засідання не з`явилися, клопотань про розгляд справи за їх відсутності або відкладення розгляду справи не надсилали.

Від адвоката Головатенка К.К., який діє від імені ОСОБА_1 , надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Адвокат Амінова С.Р., яка діє від імені ОСОБА_2 , у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги з наведених у відзиві та письмових поясненнях підстав.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки їх явка у судове засідання обов`язковою не визнавалась, від адвоката Головатенка К.К. надійшла заява про розгляд справи без його участі, а відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце її розгляду не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Амінової С.Р., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем факту порушення його прав землекористувача спірної земельної ділянки, оскільки на підтвердження цього факту ним не надано належних та достовірних доказів, а відтак відсутні підстави для скасування рішення органу місцевого самоврядування.

Суд апеляційної інстанції не може погодитися з зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно п.6 ч.1 ст.12-1 Земельного Кодексу УРСР (1970 року) до компетенції сільських Рад народних депутатів у галузі використання та охорони земель, зокрема належить затвердження рішення загальних зборів членів колгоспу (зборів уповноважених) або адміністрації радгоспу, підприємства, організації, установи про наділення присадибних ділянок робітникам, службовцям, пенсіонерам та інвалідам, які проживають у сільських населених пунктах.

Відповідно до ст.13 Земельного Кодексу УРСР (1970 року) земля в Українській РСР надається в користування:

- колгоспам, радгоспам, іншим сільськогосподарським державним, кооперативним, громадським підприємствам, організаціям і установам;

- промисловим, транспортним, іншим несільськогосподарським державним, кооперативним, громадським підприємствам, організаціям і установам;

- громадянам СРСР.

Згідно ст.16 Земельного Кодексу УРСР (1970 року) надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення.

Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР.

У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею.

Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу.

Відповідно до ч.5 ст.20 Земельного Кодексу УРСР (1970 року), право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських селищних Рад народних депутатів.

Частиною 2 ст.25 Земельного Кодексу УРСР (1970 року) передбачено, що припинення права користування земельною ділянкою або зменшення її розмірів може мати місце лише у випадках, прямо передбачених законом.

Згідно ч.1 ст.73 Земельного Кодексу УРСР (1970 року) із земель, наданих в користування радгоспам для сільськогосподарських потреб, відповідно до затверджених проектів внутрігосподарського землеустрою, виділяються і відмежовуються в натурі присадибні землі, призначені для надання робітникам і службовцям присадибних земельних ділянок в межах норм, передбачених статтею 78 цього Кодексу.

Статтею 77 Земельного Кодексу УРСР (1970 року) було визначено порядок надання присадибних земельних ділянок робітникам і службовцям радгоспів та іншим громадянам, які проживають у сільській місцевості.

Так, радгоспи та інші державні сільськогосподарські підприємства, організації і установи надавали присадибні ділянки або городи із земель, призначених для цієї мети, постійним робітникам і службовцям, а також вчителям, лікарям та іншим спеціалістам, які працювали і проживали у сільській місцевості.

Надання присадибних ділянок або городів проводилося на підставі рішення адміністрації радгоспів та інших сільськогосподарських підприємств, організацій і установ.

Робітникам, службовцям, пенсіонерам та інвалідам, які проживали у сільській місцевості, при наявності вільних присадибних земель у колгоспах, радгоспах, інших державних сільськогосподарських підприємствах, організаціях і установах, присадибні ділянки могли також надаватися за рішенням загальних зборів членів колгоспу (зборів уповноважених) або адміністрації радгоспу, підприємства, організації чи установи, затверджуваним виконавчим комітетом сільської Ради народних депутатів.

Положеннями цієї норми визначено, що робітники, службовці та інші громадяни, які проживали у сільській місцевості, використовують надані їм присадибні земельні ділянки для будівництва жилих будинків та господарських будівель, а також ведення особистого підсобного господарства.

Відповідно до ч.2 ст.78 Земельного Кодексу УРСР (1970 року) присадибні ділянки в попередніх розмірах зберігаються за вказаними в пунктах 1 і 2 частини першої цієї статті робітниками і службовцями при переході їх на пенсію по старості чи інвалідності, а також за сім`ями робітників і службовців, що призвані на дійсну строкову службу в ряди Збройних Сил СРСР або пішли вчитися, - на весь строк перебування на військовій службі або в учбовому закладі.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 02.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Стаднік І.В., став власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

Згідно витягу з Державного реєстру правочинів №6021181 від 02.06.2008 року та 12.06.2008 року за позивачем зареєстровано право власності на зазначене нерухоме майно в книзі 22, номер запису 4004 (а.с.9).

Із наявної в матеріалах справи виписки з наказу по радгоспу-заводу Янтарний № 11/з від 26.04.1988 року вбачається, що 26 квітня 1988 року за ОСОБА_3 (першим власником житлового будинку, який наразі належить на праві власності позивачу) закріплено земельну ділянку площею 600,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11).

На підставі наказу по радгоспу-заводу Янтарний № 11/з від 26.04.1988 року складено акт відводу земельної ділянки площею 600,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , яка надана в користування ОСОБА_3 , із зазначенням площі та конфігурації земельної ділянки (а.с.12).

Згідно довідки виконкому Антонівської селищної ради №2045 від 29.06.1994 року у земельно-шнуровій книзі зареєстрована земельна ділянка площею 0,06 га по АДРЕСА_1 , інв.№ 3620, надана ОСОБА_3 на підставі наказу по радгоспу-заводу Янтарний №11/3 від 29.04.1988 року (а.с.10).

Отже, з наведеного вбачається, що ОСОБА_3 в порядку передбаченому ч.1 ст.73, ст.77 Земельного Кодексу УРСР, 1970 року (норми якого були чинними на час виникнення спірних земельних правовідносин) компетентним органом надано присадибну земельну ділянку для будівництва жилого будинку та господарських будівель, яку відведено в натурі та право користування якою зареєстровано в земельно-шнуровій книзі відповідної Ради згідно вимог ч.5 ст.20 Земельного Кодексу УРСР, 1970 року.

ОСОБА_3 на наданній їй земельній ділянці збудувала житловий будинок та господарські споруди, які у передбаченому законом порядку прийнятті в експлуатацію, інформація про що міститься в матеріалах інвентарної справи р.№ 4004 та відображена в описовій частині судової земельно-технічної експертизи від 26.07.2018 року №18-486, належним чином засвідчена копія якої долучена до матеріалів цивільної справи у якості письмового доказу згідно положень ст.ст.80 та 95 ЦПК України.

Згідно ст.16 Земельного Кодексу УРСР (1970 року) надана ОСОБА_3 земельна ділянка, що перебувала в її користуванні, іншому землекористувачеві могла надаватися тільки після вилучення даної ділянки в передбаченому законом порядку. Аналогічні норми та принципи були закріплені і в подальшому в ст.31 Основ законодавства СРСР про землю 1990 року, а також в ЗК України 1992 року та ЗК України 2001 року.

За таких обставин, твердження суду першої інстанції щодо відсутності доказів виникнення у першого власника житлового будинку права користування земельною ділянкою, на якій він розташований, та аналогічні доводи представника відповідача, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, не грунтуються на нормах матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та повністю спростовуються наявними у справі доказами.

З матеріалів справи також вбачається, що в подальшому право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 відчужувалось і останнім власником будинку є позивач.

З наявних у справі доказів судом встановлено, що а ні у позивача, а ні у попередніх власників житлового будинку не вилучалася у передбаченому законом порядку спірна земельна ділянка або її частина.

Судом першої інстанції не враховано, що на спірні правовідносини щодо права користування та володіння земельною ділянкою поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид "мирного володіння майном" в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право.

Верховний Суд у постанові від 13.10.2020 року у справі № 908/1605/ зазначив, зокрема, про те, що Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18.12.1990 № 563-ХII, з наступними змінами, у частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Отже, особи, які набули право користування та володіння земельною ділянкою у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити таке право, а тому таке право є дійсним.

Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.11.2019 у справі № 368/54/17.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

За загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на будівлю чи споруду стає власником або користувачем земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Тобто земельна ділянка невіддільна від об`єкта нерухомості, який на ній розташований, доки інше не визначено законом або правовстановлюючими документами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі N 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давнього Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані.

Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі N 924/856/20.

Разом з тим, рішенням XV сесії Антонівської селищної ради VII скликання №104 від 29.07.2016 року відповідачу затверджено технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки площею 0,1257 га (кадастровий номер :02:001:0999) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 та передано у власність ОСОБА_2 (ід. код НОМЕР_1 ) земельну ділянку площею 0,1257 га (кадастровий номер :02:001:0999) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , проведена державна реєстрація права власності на цю земельну ділянку.

В 2017 році за заявою позивача за фактом часткового знищення належного йому на праві власності житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 порушено кримінальну справу та розпочато досудове розслідування за ч.1 ст.194 КК України.

У кримінальний справі проведено судову земельно-технічну експертизу, яка досліджена судом у цій справі як письмовий доказ.

В описовій частині експертизи відображені відомості з наданих експерту для дослідження матеріалів інвентарних справ та зазначено, що в матеріалах інвентарної справи №1493 за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться наказ по радгоспу "Винрозсадник" Херсонського радгоспвинтресту №18/3 від 13.05.1966 року про виділення земельної ділянки площею 0,7 га ОСОБА_4 під забудову житлового будинку. В подальшому право власності на зазначений житловий будинок відчужувалось і в травні 1997 року його власником став ОСОБА_2 .

Експертом також зазначено, що в матеріалах наведеної інвентарної справи інші рішення Антонівської селіщної раді про відчуження, надання в користування додаткових земельних ділянок відсутні.

У висновку судової земельно-технічної експертизи від 26.07.2018 року №18-486 зазначено, що у відповідності з планом земельної ділянки, виготовленим Державною службою геодезії, картографії та кадастру « ІНФОРМАЦІЯ_1 », при співставленні існуючої межі земельної ділянки площею 600 кв.м. відміченими місцями розташованих зруйнованих будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 553 кв.м. з існуючим житловим будинком та господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , графічно накладаються межі, які утворюють загальну площу 1257,0 кв.м. земельної ділянки. За реєстрацією дана земельна ділянка знаходиться в користуванні ОСОБА_2 та фактично утворена шляхом об`єднання двох об`єктів нерухомості (двох земельних ділянок) за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 (а.с.14-17).

Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений у статті 16 ЦК України.

Так, відповідно способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1)визнання права;

2)визнання правочину недійсним;

3)припинення дії, яка порушує право;

4)відновлення становища, яке існувало до порушення;

5)примусове виконання обов`язку в натурі;

6)зміна правовідношення;

7)припинення правовідношення;

8)відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

У частині третій статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Згідно зі ст.83 ЗК України, органи місцевого самоврядування мають право розпоряджатися землями комунальної власності, якщо вони не перебувають у користуванні або власності інших осіб.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

За змістом частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з приписами частини першої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 вказав, що стаття 92 ЗК України не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення осіб (Постанова Кабінету Міністрів від 2 квітня 2002 року № 449 (чинна до 23 липня 2013 року).

Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні.

Разом із тим, відповідно до статті 141 ЗК України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в)припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

За приписами статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним.

Тобто, аналізуючи зазначені норми закону, суд дійшов висновку, що у даній справі необхідно враховувати, що під час постановлення рішення про надання у власність земельної ділянки відповідачу орган місцевого самоврядування мав право прийняти таке рішення лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140 - 149 ЗК України.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.11.2019 року у справі №906/392/18.

Отже, приймаючи до уваги наведене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги та наявність визначених законом підстав для її задоволення.

Наявність в договорі купівлі-продажу житлового будинку від 02 червня 2008 року помилкового посилання на підстави виникнення у продавця права користування земельною ділянкою - «згідно рішення Антонівської селищної ради № 11/З від 29.04.1982 року» не скасовує обгрунтованість тверджень позивача щодо надання земельної ділянки ОСОБА_3 у передбаченому чинним законодавством порядку і не має правового значення, адже нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу будинку є правовстановлюючим документом щодо набуття права власності саме відносно будинку, господарських будівель і споруд, а не земельної ділянки.

На підставі наведеного, враховуючи наявність підтвердженого належними доказами права позивача на користування земельною ділянкою, що є передумовою та матеріальною підставою для захисту його права користування такою ділянкою, та зважаючи на невідповідність рішення Антонівської селищної ради №104 від 29.07.2016 року вимогам закону та порушення порядку його прийняття, внаслідок чого було порушено право позивача на вільне користування земельною ділянкою, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним рішення Антонівської селищної ради та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку відповідно до ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.4 ч.1, абз.1 ч.2, ч.4 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 із вказаних вище підстав.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Крім того, відповідно до пп. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи загальний розмір позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1 681,60 грн. та апеляційної скарги у розмірі 1 816,80 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 11 грудня 2024 року скасувати та постановити по справі нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Херсонської міської ради, ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення Антонівської селищної ради та скасування державної реєстрації задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення XV сесії Антонівської селищної ради VII скликання №104 від 29.07.2016 року в частині затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки площею 0,1257 га (кадастровий номер :02:001:0999) ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 та в частині передачі у власність ОСОБА_2 (ід. код НОМЕР_1 ) земельної ділянки площею 0,1257 га (кадастровий номер :02:001:0999) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,1257 га (кадастровий номер :02:001:0999), виділену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви - в розмірі 1 681,60 грн, за подання апеляційної скарги - в розмірі 1 816,80 грн, а всього 3 498,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено - 25 липня 2025 року.

Головуючий О.В.Кутурланова

Судді: В.В.Майданік

І.В.Склярська