КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 759/5607/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Юхименка Юрія Юрійовича на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2025 року в складі судді Янченка А. В. в справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Звєрькова Наталія Володимирівна, про визнання договору іпотеки недійсним,

встановив:

18.03.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Юхименко Ю. Ю. звернувся до суду з заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви, в якій просив накласти арешт:

- на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.12.2016, зареєстрованого в реєстрі за № 2593 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванчик І. І.;

- на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що на праві власності належить ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, серії та номер: 3091, виданий 02.08.2017 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ракул О. В. ;

- на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , що на праві власності належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.08.2017, зареєстрованого в реєстрі за № 4582, приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М. М.;

Заборонити ОСОБА_3 вчинення дій, пов`язаних з позасудовим врегулюванням у відповідності до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», а також вчинення дії щодо набуття права власності та відчуження в порядку, передбаченому ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку» щодо майна:

- квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;

- квартири за адресою: АДРЕСА_2 ;

- квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Свої вимоги заявник обґрунтовував тим, що 15 вересня 1979 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб.

Під час шлюбу, як подружжям, за спільні кошти, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбано: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Маючи намір розірвати шлюб та здійснити поділ майна подружжя, 30.12.2024 ОСОБА_1 підготувала нотаріально завірено заяву, якою повідомлено ОСОБА_2 про те, що в подальшому заявник не надає згоди на укладення/підписання ним будь-яких правочинів. Цією заявою також повідомлено ОСОБА_2 про те, що воля позивача змінилась і раніше оформлені заяви про надання згоди на укладення та підписання будь-яких правочинів не можуть бути застосовані.

Вказана заява 30.12.2024 засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курасовою О. В. та зареєстрована в реєстрі за № 711, № 712.

Оригінал нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 02.01.2025 направлено на адреси ОСОБА_2 цінними листами з описом вкладення, 14.01.2025 - копія заяви надіслана ОСОБА_2 через мобільний додаток «Telegram», а також на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 (електронна пошта підприємства на якому ОСОБА_2 являється директором). 30.01.2025 ОСОБА_2 надав відповідь на цей лист, що підтверджується роздруківкою з електронної пошти представника позивача.

Крім того, копія заяви про ненадання згоди на подальше укладення будь-яких правочинів 03.01.2025 направлена на адресу Міністерства юстиції України з проханням довести до відома державних реєстраторів, що для укладення ОСОБА_2 договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна має бути подана письмова згода ОСОБА_1 .

Втім, в лютому 2025 року ОСОБА_1 стало відомо, що вищевказане майно передано в іпотеку згідно договору іпотеки від 31.01.2025, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 100.

Відповідно до п. 7.3 договору іпотеки, укладення цього договору відбувається за згодою дружини іпотекодавця - ОСОБА_1 , підпис якої на заяві засвідчено Ракул О. В., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, 06.12.2016 за реєстровим № 4283.

Такими діями ОСОБА_2 порушив право власності ОСОБА_1 на вище згадане майно.

Враховуючи те, що за час існування та розгляду справи щодо визнання договору іпотеки від 31.01.2025 оспорюване майно буде переоформлене на ОСОБА_3 або відчужене ним третій особі, з урахуванням підстави й предмету майбутнього позову, заявник вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також унеможливити ефективний захист прав та інтересів позивача, за захистом яких вона звертатиметься до суду, а тому заяву про забезпечення позову слід задовольнити.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2025 року в задоволенні вказаної заяви відмовлено.

Суд першої інстанції не вбачав підстав для задоволення вказаної заяви з огляду на те, що заявник просить забезпечити позов без надання жодних доказів того, що в разі невжиття заходів забезпечення може бути утрудненим та неможливим виконання рішення про задоволення позову, або ефективний захист порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду в цій справі. Безпідставне вжиття заходів забезпечення позову порушить права інших осіб.

28.04.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Юхименко Ю. Ю. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2025 року, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви задовольнити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що в поданій заяві про забезпечення позову було в повній мірі доведено необхідність накладення арешту на оспорюване майно та співмірність заходу забезпечення позову до заявлених позовних вимог.

Зазначив, що існують обґрунтовані припущення, що за час існування та розгляду спору щодо розірвання шлюбу та поділу спільного майна подружжя, оспорюване майно буде переоформлене на ОСОБА_3 або відчужене ним третій особі.

Оскільки з умовами Договору іпотеки ОСОБА_3 може в будь який час витребувати у відповідача дострокового виконання зобов`язання, а у разі його не виконання матиме безперешкодну можливість щодо заволодіння цим майном. Тобто, в будь-який час ОСОБА_3 може звернути стягнення на предмет іпотеки.

Втім, таке заволодіння буде незаконним, оскільки право власності на дане майно належить і позивачу.

Враховуючи підстави й предмет позову, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також унеможливити ефективний захист прав та інтересів позивача, за захистом яких вона звертатиметься до суду.

Додатково повідомив, що 04.02.2025 позивачем подано до Києво-Святошинського районного суду Київської області позовну заяву про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, вимогами якої є визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Докази було надано суду першої інстанції, втім протиправно не взято до уваги, що потягло за собою ухвалення незаконного та неправомірного рішення.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Дрещель А. В. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися цим майном, а в певних випадках - і користуватися ним. Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана з необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.

Відповідно до частини п`ятої статті 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі

№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) сформульовано висновок про те, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Апеляційний суд встановив, що між сторонами виник спір щодо правомірності укладення ОСОБА_2 договору іпотеки від 31 січня 2025 року, предметом якого є нерухоме майно: квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , з огляду на заперечення ОСОБА_1 надання своєї згоди на розпорядження вказаним нерухомим майном.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17).

Здійснивши оцінку обґрунтованості доводів заявниці щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для забезпечення позову у цій справі, зокрема, шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майне, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду в майбутньому.

Вказаний захід забезпечення позову є достатнім і співмірним заходом забезпечення позову, виходячи із характеру пред`явлених позивачем вимог, правовою природою відносин, що виникли між сторонами, та спрямований на попередження недобросовісної поведінки відповідачів під час розгляду та вирішення юридичного спору, недопущення з їх боку дій, що можуть ускладнити у майбутньому виконання ймовірного судового рішення.

При цьому, накладення арешту на спірне нерухоме майно є тимчасовим і достатнім заходом забезпечення позову, а тому не підлягає задоволенню вимога про додаткове забезпечення позову ще й шляхом заборони вчиняти дії, пов`язані з позасудовим врегулюванням у відповідності до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», а також щодо набуття права власності та відчуження майна в порядку, передбаченому ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку».

Відтак, доводи апеляційної скарги частково заслуговують на уваги суду апеляційної інстанції, а заява позивача про забезпечення позову підлягає частковому задоволення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення заяв про забезпечення позову, і не дотримався положень ст. 149, 150 ЦПК України при постановленні оскаржуваної ухвали.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заяви.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Юхименка Юрія Юрійовича задовольнити частково.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2025 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви задовольнити частково.

Накласти арешт на нерухоме майно, що на праві власності зареєстровано за ОСОБА_2 , а саме:

- квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

В іншій частині вимог заяви відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_6 .

Повне судове рішення складено 24.07.2025.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук