ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/885/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/3145/24 Категорія: 304000000 Демчик Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Карпенко О.В., Фетісової Т.Л., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» в особі Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» - Оксани Гребенюк на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 лютого 2025 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» в особі Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за оплату житлово-комунальних послуг,

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року ВП «Черкаська ТЕЦ» ПрАТ «Черкаське хімволокно» звернулося до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на ВП «Черкаська ТЕЦ» ПрАТ «Черкаське хімволокно» покладений обов`язок забезпечення тепловою енергією населення, організацій та підприємств всіх форм власності. Надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання в будинку АДРЕСА_1 здійснюється ВП «Черкаська ТЕЦ» ПрАТ «Черкаське хімволокно».

Власником приміщення за вищевказаною адресою є відповідач, який своєчасно, з жовтня 2019 року, не вносив плату за отримані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, а також не здійснювали внески за встановлення, обслуговування та заміну вузлів комерційного обліку комунальних послуг з постачання теплової енергії, гарячої води. Внаслідок цього утворилась заборгованість, яка на 01.11.2022 року складає 72459,25 грн., що підтверджується листом-розрахунком по ОР № 0127002.

На підставі вищевикладеного, ВП «Черкаська ТЕЦ» ПрАТ «Черкаське хімволокно» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) у розмірі 74459,25 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 лютого 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВП «Черкаська ТЕЦ» ПрАТ «Черкаське хімволокно» заборгованість за послуги централізованого опалення у розмірі 28 279,69 грн. та судовий збір у розмірі по 1150,03 грн.

В іншій частині відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що позивачем нарахована заборгованість за період часу з жовтня 2019 року по жовтень 2022 року включно. Зазначена позовна заява подана до суду 17.04.2024.

Судом встановлено, що права та інтереси позивача відповідачем порушені. Останнім не вносились кошти за надані послуги, але позовна давність спливла, починаючи з жовтня 2019 року по 17 квітня 2021 року включно, про що зроблено представником відповідача адвокатом Чакловим А.К. відповідну заяву, а тому слід відмовити позивачеві у задоволенні позову про стягнення заборгованості з відповідача за цей період у зв`язку із спливом позовної давності і за відсутності поважних причин її пропущення.

Враховуючи той факт, що відповідач ОСОБА_1 є власником вбудовано-прибудованого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , а тому до стягнення підлягає заборгованість за послуги з централізованого опалення, за період з 18.04.2021 року по жовтень 2022 року включно у розмірі 28 879,69 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ВП «Черкаська ТЕЦ» ПрАТ «Черкаське хімволокно» звернулося до суду із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятим із неправильним застосуванням норм матеріального права, просило його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує, що позивачем не було пропущено строк позовної давності, оскільки починаючи з дня набрання чинності Закону України від 30.03.2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короно вірусної хвороби (COVID-19)», тобто з 02.04.2020 року діє положення про продовження строку позовної давності на період дії карантину та воєнного стану в Україні.

Тому, вимоги позивача стосовно стягнення заборгованості з відповідача за отримані послуги з централізованого опалення за період часу з 01.10.2019 року по 01.11.2022 року заявлені в межах строку позовної давності, а вимоги представника відповідача про застосування строку позовної давності у даній ситуації незастосовними.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Чакалов А.К. вказує, що дія карантину та воєнного стану не є абсолютною підставою для продовження перебігу строку позовної давності у кожному випадку.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає зазначеним вище вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи та судом першої інстанції встановлено, що ВП «Черкаська ТЕЦ» ПрАТ «Черкаське хімволокно», на підставі відповідної ліцензії, рішення Черкаського міськвиконкому №520 від 24.05.2000 забезпечує тепловою енергіє населення, організації та підприємства всіх форм власності у м. Черкаси.

Надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання в будинку АДРЕСА_1 здійснюється ВП «Черкаська ТЕЦ» ПрАТ «Черкаське хімволокно».

Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №366529837 від 20.02.2024 року ОСОБА_1 є власником вбудовано-прибудованого приміщення, загальною площею 473,4 за адресою АДРЕСА_1 .

Таким чином, відповідач є споживачем комунальних послуг наданих їм позивачем.

Як вбачається з листа-нарахувань за теплову енергію, останній не вносив плату за отримані послуги з централізованого опалення, внаслідок чого утворилась заборгованість за період з 01.10.2019 року по 01.10.2022 року, яка складає 72459,25 грн.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальним споживачем є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Cтаттею 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що плата за абонентське обслуговування - платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір) або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньо будинкових систем про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньо будинкових систем) (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньо будинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води).

Згідно з пп. 1, 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг закріплений у статті 162 ЖК України.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач є споживачем послуг з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 .

Суду не надано та не зазначено про існування доказів того, що відповідач відмовлявся від споживання послуг з теплопостачання у встановленому порядку.

В супереч вимог 12, 81 ЦПК відповідач не надав суду доказів належної оплати наданих йому послуг у заявлений у позові період.

Як свідчать матеріали справи, датою звернення ВП «Черкаська ТЕЦ» ПрАТ «Черкаське хімволокно» із позовною заявою у даній справі є квітень 2024 року, а період нарахування заборгованості становить 01.10.2019 по 30.10.2022.

В заяві про перегляд заочного рішення відповідач просив застосувати строк позовної давності

У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільним кодексом України визначено два види строків позовної давності: а) загальний; б) спеціальні.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Загальні строки позовної давності є абстрактними, поширюються на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності.

Загальний строк позовної давності складає три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (стаття 257 ЦК України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався до 30 червня 2023 року.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IXперелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини.

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі статті 259 ЦК України.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21.

Крім того, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (далі Указ) в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року та діє до теперішнього часу.

Пунктом 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21.

З огляду на зазначене суд дійшов помилкового висновку про застосування позовної давності до вимог про стягнення боргу розмірі 72459,25 грн. за період з 01.10.2019 по 30.10.2022.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача викладені у відзиві на апеляційну скаргу, що посилання позивача на запровадження карантинних обмежень та воєнного стану і незастосування в зв`язку з цим строків позовної давності, без зазначення перешкод, які були ними зумовлені, не є абсолютною підставою для продовження строків позовної давності.

Так, відповідно до правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 22 вересня 2022 року в справі № 920/724/21, Верховний Суд, відхиляючи доводи відповідача про те, що для застосування пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України позивачу необхідно обґрунтувати, що продовження строків зумовлене саме дією на сторону обмежень, впроваджених у зв`язку з карантином, зазначив, що ні ЦК України, ані інші нормативно-правові акти, якими встановлений (продовжений) на території України карантин, продовжено строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу на строк дії такого карантину, не містять тих вимог, про які зазначає відповідач, а автоматичне продовження цих строків пов`язане саме із встановленням карантину на всій території України без будь-яких додаткових вимог та умов в аспекті їх продовження в силу закону.

Схожі правові висновки також викладені в постанові Верховного Суду від 07 грудня 2023 року в справі № 306/1350/21 (провадження № 61-13615св23).

Вказане також стосується і продовження строків позовної давності на період воєнного стану.

Підставами для скасування судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти перший, четвертий частини першої статті 376 ЦПК України).

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення. З відповідача за період з 01.10.2019 по 30.10.2022 на користь позивача належить стягнути заборгованість у розмірі 72459,25 грн.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач просив суд стягнути заборгованість у розмірі 74459,25 грн., хоча розрахунок заборгованості містить суму у розмірі 72459,25 грн., а тому колегія суддів вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи, при зверненні до суду позовом ВП «Черкаська ТЕЦ» ПрАТ «Черкаське хімволокно» сплатило судовий збір у розмірі 3028 грн., а при зверненні з апеляційною скаргою - 4542 грн.

Оскільки позовні вимоги задоволено на 97,31 %, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 7366,67 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» в особі Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» Оксани Гребенюк задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» в особі Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за оплату житлово-комунальних послуг задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» в особі Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» заборгованість за послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) у розмірі 72459,25 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» в особі Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» сплачений судовий збір у розмірі 7366,67 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді