Справа № 526/3809/24
Провадження № 2/526/349/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2025 року Гадяцький районний суд Полтавської області в складі

головуючої судді Максименко Л.В.

секретаря судового засідання Павленко Т.І.

представника позивача адвоката Стахурлова І. І.

представника відповідача адвоката Хоруженка С. Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду місті Гадяч в режимі відеоконференції цивільну справу № 526/3809/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Лютенська сільська рада Миргородського району Полтавської області про визнання заповіту недійсним,

з участю позивача ОСОБА_1

в с т а н о в и в:

16 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, вказуючи, що 02.02.2024 її батько ОСОБА_3 склав заповіт, яким заповів ОСОБА_2 належну йому земельну ділянку площею 3,1911 га кадастровий номер :00:003:0321, посвідчений старостою Лисівського старостинського округу Фесик Н.В. Лютенської сільської ради Миргородського району, хоча за життя говорив, що все належне йому майно заповість їй як дочці. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер. Вказаний заповіт вважає недійсним, оскільки відповідач скориставшись тим, що батько проживав один у будинку, почала контактувати з ним, увійшла в довіру, забрала всі документи, в тому числі і на вказану земельну ділянку та телефон, щоб він не зміг контактувати з нею, так як вона після початку повномасштабного нападу рф на Україну виїхала за кордон. Відповідач споювала батька, який допомагав їй по домогосподарству, забирала його пенсію, він постійно був без грошей. Вважає, що батько не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати в момент складання заповіту, так як відповідач ввела його в оману, пообіцявши йому «золоті гори». Він щодня перебував у стані алкогольного сп`яніння і по цій причині не міг відмовитись від майже примусового посвідчення заповіту на користь відповідача. Зазначила, що батько не перебував на обліку у лікаря-психіатра, а тому призначати та робити посмертну судово - психіатричну експертизу не доцільно. З цих підстав просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 , вчинений на користь ОСОБА_2

16 жовтня 2024 року на виконання ухвали про залишення позову без руху позивачем надано уточнену позовну заяву.

Ухвалою судді від 25.10.2024 року провадження у зазначеній справі відкрито за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 17.02.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 09.05.2025 клопотання ОСОБА_4 про її допуск в якості представника позивача за дорученням у даній цивільній справі було залишене без задоволення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала, суду пояснила, що з початком війни вона з дітьми виїхала за кордон, батько не захотів їхати з ними та залишився в селі і поселився поблизу ОСОБА_2 , допомагав їй по господарству. Остання цим скористалася, забрала його картку, паспорт, телефон через що вона не могла з ним спілкуватися. Племінниця поповнювала телефон аби мати з ним зв`язок. Батько зловживав алкогольними напоями, тому під їх дією та введенням його в оману відповідачем, зробив заповіт, згодом захворів, попав до лікарні, де не хотів знаходитись, вийшов з лікарні, пішов і утопився. Вона не бачила і їй невідомо, чи був він в день складання заповіту у стані алкогольного сп`яніння, це її припущення, але коли потрапив у лікарню, не розумів своїх дій, тікав з лікарні. Поховання батька здійснювала племінниця ОСОБА_5 .

Представник позивача адвокат Стахурлов І. І. позов підтримав, вказавши, що стороною позивача надано достатньо доказів, які вказують на те, що під час складання заповіту ОСОБА_3 не розумів значення своїх дій внаслідок зловживання алкоголем.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала, суду пояснила, що перебувала у дружніх стосунках з дружиною ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , яка за життя мала намір всі документи на вказаний земельний пай передати місцевому орендарю ОСОБА_7. Після смерті дружини всі рідні ОСОБА_3 покинули його. Діти не піклувались ні про матір, ні про батька, а вона оформила йому паспорт, код, банківську карту, після чого він став отримувати пенсію, допомогла оформити спадщину після смерті дружини на цей пай. Щоб не втратити документи він залишив їх у неї, пенсію отримував самостійно, давав їй кошти для оплати комунальних послуг. В кінці січня він сказав, що йому потрібний паспорт, щоб скласти заповіт. Вона дала йому паспорт і він пішов у сільську раду складати заповіт, при цьому в стані алкогольного сп`яніння не перебував. Знає, що він просив місцевого орендаря ОСОБА_7 сплатити державне мито в розмірі 0,34 грн, оскільки в селі це було зробити не можливо. У квітні їй зателефонувала сестра та запитала чи був він у запої, бо йому повернуло рота. Вона сказала, що ні та викликала швидку і його забрали до міської лікарні, з якої він пішов, а згодом його знайшли утопленим.

Представник відповідача адвокат Хоруженко С. Г. вказав, що жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували позовні вимоги, суду не надано, тому просив у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи Лютенської сільської ради Миргородського району Полтавської області у судове засідання не з`явився, направив повідомлення, в якому просив справу розглянути без участі представника сільської ради, при вирішенні справи покладається на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що працює старостою Лисівського старостинського округу Лютенської сільської ради Миргородського району. ОСОБА_3 звернувся до неї в кінці січня 2024 року, щоб скласти заповіт, приніс усі необхідні документи і вона виписала йому квитанцію. Наступного разу, коли він приніс квитанцію, вони ще раз поспілкувалися, після чого склали заповіт, текст якого вона прочитала ОСОБА_3 і він його підписав. І першого, і другого разу він був тверезий, жодних підозр до його поведінки не було. Під час підписання заповіту була присутня адміністратор. Коли запитала його, чому склав заповіт не на дітей, пояснив, що ОСОБА_2 його доглядає і догляне і це його обдумане рішення.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що є рідною сестрою ОСОБА_3 . Після смерті його дружини він жив деякий час з дочкою, з ними відмовився жити. Ходив до неї з осені 2024 року, став неуважним, забувався, плутав імена. Жив у ОСОБА_2 , скаржився, що не було грошей, не знав, яка в нього пенсія, не отримував її, був «приторможений», вживав постійно алкоголь.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що ОСОБА_1 її хрещениця, відповідно з сім`єю ОСОБА_3 вони куми. Їх знає з дитинства, вони дружили, але згодом ОСОБА_11 стали зловживати спиртним, тому спілкування припинилося. За останні три роки він змінився, став забувати, однак ходив чисто одягнений. Восени перед смертю вона побачила його, він ішов і нерозумів куди, її не взнав, хоча п`яним не був. Вважає, що поведінка змінилась через алкоголь. З дитинства він був не багатослівний, взагалі був не самостійним, всі рішення приймала дружина.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що за життя і ОСОБА_3 , і його дружина зловживали алкоголем. На його думку діда ОСОБА_3 прикривали в хаті та споювали і він не пам`ятав, що було сьогодні. Це є його припущення. Коли була жива його дружина, говорили, кому який пай дістанеться, однак свій пай він продав за життя дружини. Коли ОСОБА_3 помер, його сім`я здійснювала поховання та їм було видано свідоцтво про смерть.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що після смерті дружини стан ОСОБА_3 погіршився, він став забуватись. Коли переїхав до ОСОБА_2 його стан ще більш погіршився. У лютому спілкувалась з ним, він забував поточні події, піддавався впливу, однак пересувався безперешкодно. Її мати бачила діда в лікарні і він говорив, що не знає чому він тут. За два тижні був у неї, плутав події, забувався. За заповіт вона нічого не знала, цю тему вони не обговорювали. Поховання здійснювала вона за власні кошти.

Свідок ОСОБА_13 , внук померлого, суду пояснив, що він з дідом спілкувались по телефону, обговорювали футбол, рибалку. Бачив діда останній раз зимою 2024 року, він скаржився, що важко ходити. З дитинства дід обіцяв, що йому буде пай після його смерті. Припустив, що добровільно дід не склав би такого заповіту.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що ОСОБА_3 знає з дитинства. Коли у ОСОБА_3 померла дружина, то він став проживати у ОСОБА_2 , тому що, як в селі говорили, його ніхто не захотів забирати з рідних. У нього боліли ноги, тому ОСОБА_2 готувала йому їжу, купляла ліки, слідкувала за ним. П`яним його ніколи не бачив.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що живе поруч з ОСОБА_2 , ходила до неї щодня. Після смерті дружини, ОСОБА_3 сидів на кладовищі і не знав куди йому йти і попросився жити до ОСОБА_2 . Він не отримував пенсії, бо не оформив її. ОСОБА_2 допомогла йому оформити пенсію, зробила паспорт, доглядала за ним. В нього боліли ноги, тому купляла йому ліки. Онука інколи приїздила, привозила їжу в судочках. Коли ОСОБА_3 жив з дружиною, то зловживав спиртним. Коли став жити у ОСОБА_2 не пив, зрідка вживав спиртне. Хоронили його рідна сестра та онука.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснив, що проживає з ОСОБА_2 25 років. Знає ОСОБА_3 з 1998 року. Після смерті дружини останній виявився нікому не потрібний з рідних, тому став проживати поруч з ними. У нього не було ні пенсії, ні паспорта, він не міг собі приготувати їжу. Дочка забрала його до себе у с. Вельбівку на нетривалий час, він повернувся назад. Пам`ять у нього була добра, ніхто ні в чому його не обмежував, він їздив до онуки і куди хотів.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до наступного висновку.

За вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 був батьком ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження. У листопаді 1997 року ОСОБА_17 одружилася та змінила своє прізвище на прізвище чоловіка ОСОБА_18 .

ОСОБА_3 на праві власності належала земельна ділянка площею 3,1911 га кадастровий номер :00:003:0321 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.12.2022, виданого приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Антоновою Т. В. та зареєстрованого в реєстрі за №933, спадкова справа №196/2022, за яким він успадкував 1/2 частину вказаної земельної ділянки після смерті дружини ОСОБА_19 та договору дарування частки земельної ділянки від 20.02.2023, посвідченого приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Федоренком Р. А., зареєстрованим в реєстрі за №154, за яким ОСОБА_20 подарував батьку ОСОБА_3 1/2 частину вказаної земельної ділянки.

02 лютого 2024 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів належну йому земельну ділянку площею 3,1911 га кадастровий номер :00:003:0321, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заповіт посвідчено старостою Лисівського старостинського округу Лютенської сільської ради Фесик Н.В. Цей заповіт на його прохання та з його слів складений старостою за допомогою комп`ютерної техніки. Зміст ст. ст. 1241,1254 ЦК України йому роз`яснено старостою сільської ради.

У заповіті ОСОБА_3 власноручно записав, що заповіт записаний з його слів, відповідає його волі і підписаний ним власноручно. У заповіті вказано, що особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. Заповіт зареєстровано в книзі для запису нотаріальних дій виконавчого комітету Лютенської сільської ради під №3-1.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер в м. Гадяч, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Гадяцьким відділом ДРАЦС у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Згідно повідомлення Гадяцької МЦЛ від 28.02.2025 року ОСОБА_3 на диспансерному обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебував.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ст. 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Відповідно до п.5 ч.б ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження: вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів цивільного стану.

Згідно п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про нотаріат» у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують заповіти (крім секретних).

Судом встановлено, що згідно рішення першої сесії восьмого скликання Лютенської сільської ради Миргородського району Полтавської області від 19.11.2020 «Про затвердження на посади старост Лютенської сільської ради) ОСОБА_8 було затверджено на посаду старости у Лисівський старостинський округ з центром в с. Лисівка.

Відповідно до розпорядження Лютенської сільської ради від 23.11.2020 було прийнято ОСОБА_8 з 23.11.2020 на посаду старости Лютенської сільської територіальної громади.

Згідно рішення першої сесії восьмого скликання Лютенської сільської ради від 19.11.2020 «Про покладення обов`язків із вчинення нотаріальних дій, вчинення дій щодо ведення погосподарського обліку на старост Лютенської сільської ради» відповідно до ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», ЗУ «Про нотаріат», ст. 38, ч.5 ст. 14 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», уповноважено старосту як посадову особу органу місцевого самоврядування Лютенської сільської ради, зокрема, ОСОБА_8 у Лисівському старостинському окрузі з центром в с. Лисівка вчиняти нотаріальні дії передбачені ч.1 ст. 37 ЗУ «Про нотаріат» ( у обсягах, що відповідає вимогам чинного законодавства).

Отже, ОСОБА_8 , як староста у Лисівському старостинському окрузі Лютенської сільської ради мала право на посвідчення спірного заповіту, який відповідає вимогам щодо його форми та порядку посвідчення, що не заперечувалось позивачем та в цій частині заповіт не оспорюється.

За нормами ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, яке здійснюється особисто.

Згідно ч.1 ст. 1257 ЦК Українизаповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Нормами Книги шостої ЦК України визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253 (див.: пункти 60, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20)).

Відповідно до п.1.2 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

Розділом ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування врегульовано порядок складання заповітів.

Відповідно до п. 1.1. розділу ІІІ посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти.

Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем (абзац четвертий пункту 1.4 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування).

Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21)).

Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю.

У судовому засіданні зі слів старости ОСОБА_8 , яка складала заповіт було встановлено, що вона перевірила дієздатність ОСОБА_3 та підтвердила, що на момент складання заповіту ОСОБА_3 був дієздатним, не перебував у стані алкогольного сп`яніння та пояснив причини прийняття ним такого рішення.

У відповідності до 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо в книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. За змістом ст.ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписами ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених Цивільним Кодексом України.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Визнання судом недійcними правочинів укладених в силу обману регулюється ст. 230 ЦК України. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Обман - це навмисне введення в оману сторони правочину іншою стороною або особою, в інтересах якої вчиняється правочин.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Однією з підстав для визнання заповіту недійсним позивач вказує його вчинення під впливом обману.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до змісту ст. 230 ЦК України та роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9, норми цієї статті не застосовуються до односторонніх правочинів, якими зокрема є заповіт.

За таких обставин, відсутні підстави для визнання заповіту недійсним в порядку ст. 230 ЦК України, як здійсненого під впливом обману.

Окрім цього позивач просить визнати недійсним заповіт, посвідчений 02 лютого 2024 року старостою Лисівського старостинського округу Лютенської сільської ради Миргородського району Полтавської області Фесик Н.В., складений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , також з тих підстав, що заповідач окрім того, що перебував під впливом обману, не розумів і не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки щодня перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Надаючи пояснення в судовому засіданні позивач вказала, що виїхала за кордон і спілкувалася з батьком лише по телефону. В якості доказів того, що батько під час складання заповіту не розумів і не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки перебував у стані алкогольного сп`яніння просила допитати свідків, які б підтвердили даний факт і які були допитані в судовому засіданні, однак жоден з них не міг підтвердити, що в момент складання заповіту він не розумів значення своїх дій і не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а також перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Натомість такі доводи позивача спростовуються показами старости Лисівського старостинського округу Лютенської сільської ради Фесик Н.В., яка повідомила суду, що ОСОБА_3 двічі приходив до сільської ради з приводу складання заповіту і був тверезий, орієнтувався в просторі, часі, розумів значення заповіту і його мету і його волевиявлення з даного приводу було категоричним і однозначним.

Розглядаючи дану підставу визнання заповіту недійсним, суд вважає необхідним звернути увагу на наступні обставини.

Так, правила статті 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказано, що «правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Однак сторона позивача категорично заявила, що не буде клопотати перед судом про призначення судово-психіатричної експертизи і такого висновку до суду не надала. Не надані і інші письмові докази, які б свідчили про наявність неврологічних чи психічних захворювань у померлого ОСОБА_3 , де були б зафіксовані факти розладів психіки чи нервових потрясінь. Покази свідків у судовому засіданні були суперечливими і зводились до власних оціночних суджень та загальної поведінки померлого ОСОБА_3 , проте жоден з них не показав суду який був стан ОСОБА_3 в дні звернення ним до сільської ради з питань складання заповіту, тому в даному випадку суд приймає до уваги покази свідка ОСОБА_8 , яка пояснила суду про фізичний та психічний стан ОСОБА_3 на час складання заповіту. Суд також зважує і на те, що психічний стан людини може змінюватися, про те доказів на спростування її показів стороною позивача не надано.

Інші матеріали справи також не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 на час укладення оспорюваного заповіту мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Суд також вважає безпідставними доводи позивача, про те, що ОСОБА_3 підписував заповіт, будучи в стані алкогольного сп`яніння, оскільки староста Лисівського старостинського округу Лютенської сільської ради Фесик Н.В. категорично заперечила даний факт пояснивши, що заповідач при складанні заповіту був тверезим, окрім того, свідомо пояснив, що заповіт склав не на користь рідних, а на користь відповідача ОСОБА_2 , через те, що вона його доглядає і що на той момент відповідало дійсності.

Жодних доказів того, що ОСОБА_3 підписав спірний заповіт, будучи в стані алкогольного сп`яніння, не розуміючи значення своїх дій, позивачем суду надано не було.

Також, суду не було надано жодних доказів того, що ОСОБА_3 зловживав спиртними напоями і у зв`язку з цим мав психічні розлади. Зокрема сама позивач у позові вказує, що заповідач на медичному обліку у лікаря - психіатра не перебував, тому призначати посмертну судово-психіатричну експертизу недоцільно.

Пояснення свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_4 , ОСОБА_13 щодо зловживання ОСОБА_3 спиртними напоями суд оцінює критично, оскільки вони є близькими родичами позивача та зацікавленими особами.

Окрім того, їх пояснення спростовуються поясненнями інших свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .

До того ж, згідно повідомлення КНП «Гадяцька МЦЛ» від 28.02.2025 №01-17/450, ОСОБА_3 , 1959 р.н., житель с. Мала Обухівка Миргородського району на диспансерному обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебував.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п.7 постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Однак, ні позивачем, ні його представником під час розгляду справи не надано доказів того, що ОСОБА_3 зробив даний заповіт всупереч своїй волі чи здійснив його, не розуміючи значення своїх дій, чи під впливом збиваючих факторів, обману. Як і не надано суду будь-яких доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 не міг прочитати самостійно заповіт та не підписував його, а також, що даний заповіт складено із порушенням вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203, 1247 ЦК України.

Згідно з приписами статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина друга статті 89 ЦПК України).

В справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частина перша статті 263 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У цивільному процесі стандарт доказування визначає ступінь достовірності доказів, який суд вважає достатнім для визнання факту доведеним. Іншими словами, це рівень переконаності, який суд повинен мати у певній обставині, щоб вважати її встановленою. В українському цивільному процесі використовується стандарт "баланс вірогідностей" (або "ймовірностей"), який означає, що факт вважається доведеним, якщо більш вірогідно, що він мав місце, ніж навпаки.

Під час оцінки достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд під час вирішення справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність (Постанова ВС у справі № 910/8763/17 від 31 січня 2018 року).

Велика Палата Верховного Суду у справі №129/1033/13 зробила наступний висновок: п.81. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Таким чином, ОСОБА_1 , звертаючись до суду, не використала належних стандартів доказування, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог та підстав недійсності заповіту, які підлягають обов`язковому встановленню у даній категорії справ.

За наведених обставин суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові - на позивача. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову питання розподілу судових витрат позивача судом не вирішується, оскільки вони покладаються на позивача в силу закону.

Керуючись ст. 12, 81, 141, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Лютенська сільська рада Миргородського району Полтавської області про визнання заповіту недійсним - залишити беззадоволення.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , зареєстрована адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП- НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ,реєстраційний номер облікової картки платника податку не відомий, паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 16.01.2002 року Гадяцьким РВ УМВС України в Полтавській області.

Третя особа - Лютенська сільська рада Миргородського району Полтавської області, адреса: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ -21051160.

Головуюча: Л. В. Максименко