Справа № 645/318/25
Провадження № 2/645/986/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 липня 2025 р. м. Харків

Немишлянський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді Федорової О.В.

за участю секретаря судового засідання - Федоровської Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом:

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради

про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якому просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо її малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 3196 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що він перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 . Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З лютого 2024 року дитина постійно проживає з ним, перебуває на його самостійному вихованні та утриманні. Відповідачка не приймає участі в утриманні малолітнього сина та проживає окремо в іншому місті, не цікавиться про здоров`я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток, не спілкується із сином, матеріальної допомоги на його утримання не надає. Фактично, вказана поведінка відповідачки свідчить про ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а також свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками.

Такі обставини, на думку позивача, є підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.01.2025 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального провадження і призначено підготовче судове засідання у справі.

27.01.2025 року до суду електронною поштою надійшла заява відповідачки ОСОБА_2 про визнання позову, в якій вона просила суд позбавити її батьківських прав щодо її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 45).

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.06.2025 року закрито підготовче засідання по справі та призначено її до судового розгляду.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» № 4273-ІХ від 26.02.2025 року, з 25 квітня 2025 року Фрунзенський районний суд м. Харкова змінив свою назву на Немишлянський районний суд міста Харкова.

23.07.2025 року до суду надійшов Висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради № 275 від 23.07.2025 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Немишлянського районного суду міста Харкова від 24.07.2025 року визнано явку відповідачки ОСОБА_2 до суду обов`язковою.

Рух справи висвітлено у відповідних ухвалах суду.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Рясний В.Д. підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд задовольнити позов в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримала позов в повному обсязі та просила його задовольнити, посилаючись на те, що вона добровільно відмовилася від батьківських прав щодо свого сина та взагалі не хотіла народжувати дитину, та оскільки позивач хотів дитину, вона не заперечує, щоб він самостійно виховував сина. Відповідачка наголосила, що вона має намір виїхати за кордон, тому не бажає, щоб дитина до неї звикала. Пояснила, що сина вона віддала позивачеві приблизно у січні-лютому 2024 року та з цього часу не зустрічалася із ним, не цікавилася його життям, не надавала фінансової допомоги на утримання дитини. Таке ставлення до свого сина обґрунтовує тим, що не готова бути матір`ю та вважає, що буде краще, щоб дитина проживала із батьком. Також відповідачка наголосила, що нею складено заяву на адресу Служби у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, посвідчену 05.04.2025 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Дзюбенко А.П., згідно із якою вона повідомила, що не бажає виконувати свої батьківські обов`язки щодо виховання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та проти задоволення позову про позбавлення її батьківських прав не заперечує.

Крім того, на питання суду відповідачка повідомила, що їй у березні-травні 2025 року стало відомо, що позивач мобілізований до лав Збройних сил України та у зв`язку із цими обставинами вона не цікавилася де і з ким на цей час проживає дитини та припустила, що її син може мешкати із співмешканкою чоловіка ОСОБА_4 ..

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, матеріали справи містять заяву про розгляд справи без його участі.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача та відповідачки, допитавши свідків, суд встановив таке.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 09 лютою 2018 року укладений шлюб, зареєстрований Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 294 від 09.02.2018 року, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 15).

Відповідно до загальнодоступної інформації, розміщеної у Державному реєстрі судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/128817502) заочним рішенням Немишлянського районного суду міста Харкова від 14.07.2025 року по справі № 645/1142/25 шлюб між сторонами розірвано. На час розгляду справи № 645/318/25 вищевказане рішення суду від 14.07.2025 року по справі № 645/1142/25 не набрало законної сили.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області (а.с. 17).

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що з лютого 2024 року дитина постійно проживає з ним, перебуває на його самостійному вихованні та утриманні. Відповідачка не бере участі в утриманні малолітнього сина та проживає окремо в іншому місті, про здоров`я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток не піклується, не спілкується з ним, матеріальної допомоги на його утримання не надає. Вважає, що вказана поведінка відповідачки свідчить про ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а також свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками.

На підтвердження факту спільного проживання із сином ОСОБА_3 позивачем надано до суду Акт від 10.01.2025 року, відповідно до якого мешканці будинку АДРЕСА_1 підтвердили факт сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 16).

Також, представником позивача надано до суду довідку Харківського приватного дошкільного навчального закладу (ясла-садок) «Сонечко» № 01-31/06 від 31.03.2025 року, видану ОСОБА_1 в тому, що його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідував вказаний навчальний заклад з січня по серпень 2024 року, група «Чомучка». За інформацією, наданою вихователем групи «Чомучка» ОСОБА_5 , вона не знайома з матір`ю ОСОБА_6 . За час перебування сина у садочку мати ніколи не цікавилася вихованням сина, не відвідувала садок та не спілкувалася у телефонному режимі з вихователем та завідувачкою садка щодо питань виховання сина (а.с. 134).

Крім того, відповідно до довідки приватного ліцею «Харківський колегіум» Харківської області № 11 від 10.01.2025 року, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається у закладі з 02.09.2024 року. За інформацією наданою класним керівником 1-Г класу ОСОБА_8 , вона не знайома із матір`ю ОСОБА_6 . За час навчання сина у ліцеї мати ніколи не цікавилась навчанням та вихованням сина, не відвідувала батьківські збори та не спілкувалась у телефонному режимі з класним керівником та учителями щодо питань навчання і виховання дитини, не брала участь у загальношкільних заходах (а.с. 19).

Зі змісту договору про співпрацю формату ОН-ЛАЙН освіти у Приватному ліцеї «Харківський колегіум» Харківської області від 01.09.2024 року вбачається, що вказаний договір укладений між Приватним ліцеєм «Харківський колегіум» Харківської області та ОСОБА_1 , що є законним представником дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 112).

Крім того, позивачем надано до матеріалів справи докази сплати позивачем за навчання дитини, а саме платіжні інструкції: № МР9В-ТС26-РЗ2С-Х56Н від 03.01.2025 року на суму 8500 грн., № 8НАЕ-52З9-ТЗ4И-3ХАВ від 03.02.2025 року на суму 8500 грн., № АЗН1-КУ8З-4793-94ЗТ від 03.03.2025 року на суму 8500 грн., № АОНР-1ТХ1-Е56К-092В від 03.04.2025 року на суму 8500 грн., № М46К-КОЕК-РСТН-В9В9 від 03.10.2024 року на суму 8500 грн.,№ 4РОЗ-КВ81-ТЗ16-947Т від 03.11.2024 року на суму 8500 грн., № 1ЕС7-ОРР2-М5РР-97А5 від 03.12.2024 року на суму 8500 грн., № РТ6Т-24Н5-КЗ29ХНТО від 08.09.2024 року на суму 8500 грн., № 851А-В49Е-Т4ХК-747Р від 08.09.2024 року на суму 8500 грн. (а.с. 115-123).

Також, представником надано до матеріалів справи копію фіскального чеку від 10.04.2025 року на підтвердження покупки позивачем книг для ОСОБА_3 , копію товарного чеку на підтвердження сплати позивачем грошових коштів за харчування дитини у навчальному закладі, копію фіскального чеку від 15.03.2025 року про придбання позивачем дитячого одягу (шапки дитячої, водолазки) для ОСОБА_3 ; копію фіскального чеку від 15.03.2025 року про придбання позивачем дитячого одягу (светра, шкарпеток) для ОСОБА_3 ; копію фіскального чеку від 15.02.2025 року про придбання позивачем ліків для ОСОБА_3 ; копію фіскального чеку від 15.02.2025 року про придбання позивачем ліків для ОСОБА_3 ; копію довідки про консультацію спеціаліста від 15.01.2025 року щодо ОСОБА_3 , на підтвердження факту звернення позивача до лікаря, з метою лікування дитини (а.с. 90, 91, 92, 93, 94, 113, 114).

Крім того, представником позивача надано суду копію довідки про доходи форми «ОК-5» та форми «ОК-7», які підтверджують наявність постійних доходів у позивача, а також копію довідки про доходи форми «ОК-5» та форми «ОК-7» на підтвердження відсутності постійних доходів у відповідачки, зокрема відсутність жодних доходів з червня місяця 2021 року по вересень місяць 2024 року (а.с. 71, 73, 78, 79).

Вищевказані письмові докази, які досліджені судом в ході судового розгляду справи, свідчать про належне виконання позивачем своїх батьківських прав відносно своєї неповнолітньої дитини, безпосередньої участі у вихованні, навчанні і розвитку дитини, піклування про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з весни 2025 року перебуває в лавах ЗСУ, що не заперечувалося сторонами по справі, однак стороною позивача не подано документального підтвердження цього факту.

Представник позивача наголосив, що ОСОБА_4 є особою, з якою позивач постійно проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також з якою на цей час проживає син позивача ОСОБА_3 .

Відповідно до довіреності від 20.02.2025 року, посвідченої приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу, Дроботенко Андрій Олександрович уповноважив ОСОБА_4 представляти його інтереси з питань виховання малолітнього сина ОСОБА_3 (а.с. 70).

Також, представником позивача до матеріалів справи надано консультативний висновок спеціаліста ОДКЛ № 1 Консультативної поліклініки від 08.04.2025 року, зі змісту якого вбачається, що на прийомі у лікаря з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була ОСОБА_4 , батько знаходиться на службі ЗСУ (а.с. 135).

Відповідно до відповіді Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна дитяча клінічна лікарня» № 608 від 23.04.2025 року на електронний запит адвоката Рясного В.Д. №128 від 14.04.2025 та лист від 22.04.2025 року, дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звертався до Обласної дитячої консультативної поліклініки 04.09.2023 року з приводу профілактичного огляду та був оглянутий педіатром, неврологом, кардіологом. У зв`язку зі строком давнини, лікарі не можуть достовірно вказати, в супроводі кого дитина була на прийомі. 19.09.2024 та 26.11.2024 дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був на прийомі лікаря - алерголога дитячого у супроводі батька ОСОБА_1 . 08.04.2025 на прийомі у лікаря - алерголога дитячого з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка на підставі довіреності від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , представляє інтереси з питань виховання його малолітнього сина. Разом з тим щодо питання стосовно хто з батьків дитини грає більшу або основну роль у житті сина тощо, повідомлено, що вирішення даного питання не входить до компетенції КНП ХОР «ОДКЛ» (а.с. 154).

Крім того, представником надано до суду в якості доказів на підтвердження отримання ОСОБА_4 від позивача грошових коштів на утримання дитини позивача ОСОБА_3 довідки АТ «Універсал Банк», згідно яких на рахунок ОСОБА_4 перераховано ОСОБА_10 такі суми: 13.03.2025 року - 20000,00 грн., 13.03.2025 року 3830,00 грн., 13.03.2025 року 5000,00 грн. та 11.04.2025 року - 1300, 00 грн. (а.с. 74-76, 111).

Разом з тим, зі змісту вказаних довідок про рух коштів по картці від 13.03.2025 року та від 11.04.2025 року не вбачається, що призначенням цих платежів, отримувачем яких дійсно є ОСОБА_4 , є перерахування коштів саме на утримання дитини позивача ОСОБА_3 .

Тому суд не бере до уваги вказані письмові докази, оскільки з їх змісту неможливо встановити дійсне призначення платежів.

Згідно з Актом обстеження умов проживання від 10.03.2025 року, складеного спеціалістами Служби у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Побережською Ю.Г. та ОСОБА_11 , проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_2 , яка є орендованою за договором найму житлового приміщення від 20.11.2011 року, в ході якого встановлено, що за цією адресою проживають та мають постійне місце реєстрації такі особи: ОСОБА_12 власник, не мешкає; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , - батько дитини, який під час обстеження перебуває в лавах ЗСУ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - малолітня дитина, мешкає; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , - співмешканка батька малолітньої дитини ОСОБА_1 , яка представляє інтереси дитини за довіреністю від 20.02.2025 року.

За результатами обстеження зроблено висновок, що для повноцінного виховання та розвитку дитини створені всі належні умови (а.с. 77).

Разом з тим, слід зазначити, що внаслідок проведення такого обстеження умов проживання спеціалістами Служби у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради та з урахуванням письмового звернення батька дитини про проведення такого обстеження у зв`язку із ініціюванням позову про позбавлення матері дитини батьківських прав, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради був достовірно обізнаний про те, що малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на час проведення обстеження залишилася без батьківського піклування, оскільки батько дитини перебував на цей час у лавах ЗСУ, а мати дитини з ним не проживала.

Відповідно до п. 31" Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, з відповідними змінами та доповненнями (далі - Порядок) дитина, яка залишилася без батьківського піклування, може бути влаштована, зокрема, у сім`ю родичів, знайомих.

Так, за приписами абз. 14 п. 31 вказаного Порядку дитина, в якої є родичі або інші особи, з якими в неї на момент залишення без батьківського піклування склалися близькі стосунки (сусіди, знайомі) та які бажають залишити її на виховання у своїй сім`ї, може перебувати в їх сім`ї до прийняття рішення про влаштування дитини.

Підставою для тимчасового перебування дитини в сім`ї родичів або інших осіб, з якими у неї склалися близькі стосунки, є Наказ служби у справах дітей про тимчасове влаштування дитини.

Разом з тим, суду не надано доказів винесення відповідного Наказу Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про тимчасове влаштування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для тимчасового перебування дитини, зокрема з ОСОБА_4 .

Довіреність від 20.02.2025 року, посвідчена приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу, згідно з якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_4 представляти його інтереси з питань виховання малолітнього сина, ОСОБА_3 , не є документом, який скасовує або відміняє обов`язок служби у справах дітей винести Наказ про тимчасове влаштування дитини з додержанням процедури, передбаченої "Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866.

Крім того, за клопотанням сторони позивача у судовому засіданні були допитані свідки.

Так, свідок ОСОБА_4 повідомила суду, що вона є співмешканкою позивача та з липня 2022 року проживає з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу. З лютого 2024 року дитина позивача ОСОБА_7 постійно проживає з ними. До цього часу хлопчик проживав періодично з відповідачкою та з ними. Свідок стверджувала, що мати дитини не цікавиться долею дитини, не надає матеріальної допомоги, навіть йому не телефонує. Позивач повністю забезпечує фінансове утримання дитини, сплачує за школу, харчування, лікування, бере безпосередню участь у його вихованні та розвитку. Ініціативи з боку відповідачки щодо спілкування з дитиною немає. Також свідок повідомила, що позивач навесні 2025 року мобілізований до лав ЗСУ, у зв`язку з чим дитина з цього часу проживає з нею, а позивач повністю здійснює фінансове забезпечення дитини. Мати хлопчика знає, що ОСОБА_1 мобілізований, проте не виявила бажання забрати дитину до себе.

Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 надали аналогічні за змістом показання, та пояснили суду, що вони разом працюють з позивачем ОСОБА_1 .. Їм відомо, що син позивача ОСОБА_7 з лютого 2024 року проживає з батьком та його співмешканкою ОСОБА_15 . Під час навчального року позивач часто забирав дитину зі школи та привозив його на підприємство, де він до вечора перебував разом із батьком. Свідкам відомо, що лише позивач та ОСОБА_4 займаються вихованням дитини, його розвитком, лікуванням. Фінансове забезпечення дитини здійснює виключно позивач. Дитина не згадує про матір. З лютого 2024 року відповідачка взагалі не спілкується із своїм сином.

Свідок ОСОБА_16 , яка є подругою позивача, повідомила суду, що з лютого 2024 року син позивача ОСОБА_7 проживає з батьком, який здійснює повне фінансове забезпечення дитини, лікування, навчання, харчування. Відповідачка з цього часу взагалі не цікавиться про життя дитини, його здоров`я, емоційний стан, навчання, дозвілля, не надає фінансової допомоги на утримання дитини. Також свідок пояснила, що їй відомо, що навесні 2025 року позивача було мобілізовано до лав ЗСУ та на цей час дитина проживає із співмешканкою позивача ОСОБА_15 , а позивач здійснює повне фінансове забезпечення сина.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставина, суд виходить із наступного.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських правяк крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

В оцінці доводів позовної заяви суд застосовує системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та враховує, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилався на те, що відповідачка не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться долею сина, тобто взагалі не виконує батьківські обов`язки, що є достатньою підставою для позбавлення матері батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини.

Допитані в ході судового розгляду справи свідки з боку сторони позивача наголошували, що позивач проживає з ОСОБА_4 як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу та що вони з лютого 2024 року займаються вихованням дитини.

Відповідно до загальнодоступної інформації, розміщеної у Державному реєстрі судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/127385390) ухвалою Немишлянського районного суду міста Харкова від 15.05.2025 року по справі № 645/1142/25 судом задоволено заяву представника позивача, адвоката Рясного В.Д. про надання строку для примирення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та сторонам було надано строк для примирення.

Зі змісту вказаної ухвали суду вбачається, що 07.05.2025 року від представника позивача, який діє на підставі договору про надання юридичних послуг від 17.02.2025, адвоката Рясного В.Д. надійшла заява про надання строку на примирення, в якому він просить суд надати позивачу ОСОБА_1 та його дружині ОСОБА_2 строк для примирення тривалістю 1 місяць, оскільки вважає, про можливість примирення та налагодження подружніх відносин між ними. Враховуючи викладене, для збереження сім`ї, на підставі ст. 111 СК України, представник просив суд надати строк на примирення.

На питання суду щодо звернення із вказаною заявою про надання подружжю строку на примирення в межах розгляду цивільної справи № 645/1142/25, представник позивача адвокат Рясний В.Д. повідомив суду, що йому зателефонував позивач та попрохав звернутися до суду із такою заявою, та оскільки за час, встановлений судом, сторони не примирилися, така ініціатива позивача втратила актуальність.

Суд критично оцінює надані стороною позивача довідки з навчального закладу, в якому навчається дитина, та інші письмові докази, подані позивачем, оскільки за внутрішнім переконанням суду ці докази не є достатніми доказами для позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки вони беззаперечно не підтверджують факту свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання обов`язків з виховання дитини.

Також суд критично оцінює показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_16 , які є близькими друзями позивача, а також свідка ОСОБА_4 , яка проживає з позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки ці особи можуть бути зацікавленими в результатах розгляду справи.

Оцінюючи висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, суд виходить із такого.

Згідно з вимогами ч. ч. 4, 5, 6 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

В даному випадку суд не погоджується з Висновком Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради за № 275 від 23.07.2025 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки такий висновок є передчасним (а.с. 210). В судовому засіданні з`ясовано, що обставини, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав відсутні.

Особливістю цієї цивільної справи є те, що відповідачкою ОСОБА_2 складено заяву на адресу Служби у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, яка посвідчену 05.04.2025 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Дзюбенко А.П., згідно із якою вона повідомила, що не бажає виконувати свої батьківські обов`язки щодо виховання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та проти задоволення позову про позбавлення її батьківських прав не заперечує.

У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

З огляду на викладені норми права, заява відповідачки від 05.04.2025 року, в якій вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Відтак, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачкою позову, оскільки у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме частині третій статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини.

Суд наголошує, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй Постанові від 10 листопада 2023 року по справі № 401/1944/22 провадження № 61-10115св23.

Крім того, слід зазначити, що в ході розгляду цієї цивільної справи судом встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично позбавлена батьківського піклування, але не має відповідного юридичного статусу, оскільки батько дитини перебуває на службі в лавах ЗСУ, а мати дитини ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

24.02.2022 року Законом України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено режим воєнного стану, який триває і на час ухвалення рішення у справі.

Умови воєнного стану в Україні створюють підвищену небезпеку для життя та здоров`я громадян, зокрема дітей. Діти, які залишилися без батьківського піклування, стають особливо вразливими в цих умовах.

Суд вважає, що в діях відповідачки ОСОБА_2 має місце неналежне виконання батьківських обов`язків відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому відповідачку слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, беручи до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, які не виконують батьківських обов`язків, а також зважаючи на те, що батько дитини перебуває в лавах ЗСУ, а службою у справах дітей не прийнято передбаченого "Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини" рішення про тимчасове влаштування дитини, яка залишилася без батьківського піклування, суд приходить до висновку про передчасність прийняття рішення про позбавлення батьківських прав відповідачки, оскільки це суперечитиме інтересам дитини, і надання можливості ОСОБА_2 змінити ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд вважає необхідним попередити відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і покласти на орган опіки і піклування за місцем проживання малолітньої дитини контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків.

Підсумовуючи викладене, суд наголошує на тому, що позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам стосовно дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи сторін, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо її малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 3196 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, суд вважає необхідним зазначити таке.

Охорона дитинства в Україні є стратегічним загальнонаціональним пріоритетом і має метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні. Державна політика у цій сфері ґрунтується на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з цього Закону, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Стаття 18 Конвенції ООН про права дитини декларує, що Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У відповідності до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Стаття 27 Конвенції ООН про права дитини декларує, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до статті 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Приписами статті 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

У відповідності до частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

В ході судового розгляду справи відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала проти позову, в тому числі і про стягнення з неї аліментів на утримання дитини.

З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з дня пред`явлення даного позову з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 3196 грн. щомісячно.

Згідно з частиною 2 статті 184 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше.

Згідно зі статтею 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах суми виплати за один місяць.

Керуючись ст.ст. 12, 79-81, 141, 258-265, 268 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 3196,00 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову - 17 січня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині відмовити у задоволенні позову.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_3 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_3 .

Відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_4 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_4 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, код ЄДОРОУ 26489104, адреса: вул. Чернишевська, буд. 55, м. Харків.

Повне рішення складено 01 серпня 2025 року.

Суддя О.В. Федорова