Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/5474/25
Провадження № 2/711/2554/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2025 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючий суддя - Скляренко В.М.

при секретарі Півень С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

Представник позивача адвокат Тараненко А.І., який діє на підставі довіреності від 29.05.2025, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з останнього на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» заборгованість за кредитним договором №384993447 від 26.12.2022 в розмірі 51 993,37 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 26.12.2022 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем було укладено в електронній формі кредитний договір №384993447, на підставі якого відповідач отримав кредитні кошти в сумі 10 300 грн. Відповідно до реєстру прав вимог №218 від 28.02.2023 до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», до останнього перейшло право грошової вимоги за кредитними договором №384993447. На підставі договору факторингу №27/0524-01 від 27.05.2024 відповідне право вимоги перейшло від ТОВ «Таліон плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн фінанс», яке у свою чергу відступило відповідне право вимоги позивачу на підставі договору факторингу №29/05/25-Е від 29.05.2025. Відповідач всупереч умов кредитного договору не здійснював погашення заборгованості ані перед первісним кредитором, ані перед наступниками первісного кредитора, внаслідок чого на теперішній час розмір заборгованості відповідача складає 51 993,37 грн., з яких: 10 300 грн. заборгованість за тілом кредиту; 41 693,37 грн. заборгованість за процентами. З метою стягнення відповідних сум заборгованості позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач заперечив проти позовних вимог в повному обсязі та у наданому суду письмовому відзиві просив відмовити у позові. В обґрунтування заперечень посилається на те, що на момент укладення договору факторингу від 28.11.2018 боргові зобов`язання за кредитним договором від № 384993447 від 26.12.2022 ще не існували, а тому не могли бути передані новому кредитору в порядку відступлення права вимоги. Крім того, на час укладення договору факторингу від 28.11.2018 сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину, предмет не індивідуалізовано належним чином, оскільки жодної визначеної вимоги у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» щодо відповідача на момент укладення договору факторингу від 28.11.2018 не було та сторони не могли передбачити, що 26.12.2022 цим товариством буде укладений кредитний договір з відповідачем. Також відповідач зазначає, що інформація про нього як боржника надана у витягу з реєстру прав вимоги ТОВ «Таліон Плюс» більш ніж через два роки після укладення договору про відступлення права вимоги. Таким чином між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога та ТОВ «Таліон Плюс» на час укладення договору факторингу від 28.11.2018 не були погоджені його істотні умови у частині обсягу вимог, що перейшли до нового кредитора, і вочевидь, договором не могли бути охоплені зобов`язання відповідача, які виникли після укладення цього договору. Зважаючи на такі обставини, позивач не надав доказів отримання ним права вимоги від первісного кредитора за кредитним договором № 384993447 від 26.12.2022, укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 , а тому суд має відмовити в задоволенні позову.

20.06.2025 судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

За клопотанням представника позивача 23.06.2025 судом постановлено ухвалу про витребування у АТ «Універсал Банк» інформації про ідентифікаційні дані власника банківської картки № НОМЕР_1 та відомості щодо надходження на таку банківську картку грошових коштів в сумі 10 300грн в період з 26.12.2022 по 31.12.2022.

На виконання відповідної ухвали на адресу суду 15.07.2025 надійшла витребувана судом інформація.

30.06.2025 від відповідача на адресу суду надійшов відзив проти позову, в якому викладено обґрунтування заперечень відповідача щодо позовних вимог.

04.07.2025 від представника позивача Поляков О.В., який діє в порядку самопредставництва юридичної особи, як керівник ТОВ «ФК «ЕЙС», на адресу суду надійшла відповідь на відзив. У такій заяві зазначено, що Реєстр прав вимоги - означає перелік Прав вимоги до Боржників, що відступається за договором факторингу, а відтак Реєстр не є разовим документом, оскільки договір факторингу передбачає (не забороняє) можливість їх укладення множинну кількість разів, у випадку бажання та необхідності Сторін. Позивач акцентує увагу, що договір факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 є рамковою угодою, адже він підтверджує згоду двох сторін співпрацювати протягом визначеного проміжку часу, а саме 28.11.2018 31.12.2024, а реєстри передачі прав вимоги укладались в рамках дії такого договору у відповідності до наступних редакцій. Відповідно ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило дійсне право вимоги до ТОВ «Таліон Плюс», оскільки з урахуванням визначених строків дії договору факторингу та додаткових угод до нього, його виконання здійснювалось не одномоментно, а протягом всього часу його дії, тобто, право вимоги за кредитним № 384993447 від 26.12.2022 перейшло до ТОВ «Таліон Плюс» - 28.02.2023, відповідно до підписання Сторонами реєстру прав вимоги №218. Подальші відступлення права вимоги до відповідача також здійснювались на підставі відповідних договорів та реєстрів прав вимоги. При цьому, ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивач не здійснювали нарахувань за кредитним договором.

В судове засідання сторони не з`явились і про причини неявки не повідомили.

В позовній заяві позивачем було викладено клопотання про розгляд справи без участі представника позивача.

Відповідач в судове засідання не з`явився та не повідомив про причини неявки, хоча був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті.

17.07.2025 суд перейшов до стадії ухвалення рішення у справі.

Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно договору №384993447 від 26.12.2022 (далі Договір кредиту), укладеного в електронній формі між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 , ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язувалось надати ОСОБА_1 кредит на суму 10 300 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за його користування. /а.с. 32-40/.

Умовами договору передбачено, що кредит надається у вигляді кредитної лінії в межах кредитного ліміту 10 300 грн. з орієнтовною датою повернення кредитних коштів 24.01.2023, а саме протягом 29 днів від дати отримання першого траншу (п. 2.3, 7.1 Договору кредиту). В той же час відповідно до п. 7.2 Договору кредиту основна сума кредиту має бути повернута позичальником не пізніше ніж протягом 5 календарних днів після настання однієї з обставин: закінчення строку дії договору (26.12.2027); дострокового припинення дії договору, в порядку визначеному п. 9.1.1.2, або п. 9.1.1.7, або п. 9.2.1.5 Договору.

Умовами Договору передбачено, що за весь строк дисконтного періоду кредитування (перші 29 днів) зобов`язання по сплаті процентів визначається за ставкою 2,1 відсотків на день від суми залишку кредиту, що знаходиться у позичальника за кожний день користування ним, а після закінчення дисконтного періоду за ставкою 2,98% на день (п. 8.3, 8.4).

Укладанню Договору кредиту передувала заявка відповідача від 26.12.2022 про отримання кредиту в розмірі 10 300 грн. зі строком кредитування тривалістю 29 днів /а.с. 25/.

Укладання Договору кредиту відбулось в електронній формі шляхом акцептування позичальником пропозиції кредитора, в якій викладені основні умови кредиту, а підписання всіх документів здійснено сторонами з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором /а.с. 17/.

На виконання умов Договору кредиту ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 26.12.2022 здійснило надання кредитних коштів в сумі 10 300 грн. шляхом банківського переказу грошових коштів на банківську картку № НОМЕР_1 через систему електронних платежів, що підтверджується відповідним платіжним дорученням /а.с. 41/.

Факт належності відповідної банківської картки відповідачу та факт надходження на таку картку грошових коштів в сумі 10 300 грн. підтверджується інформацією, наданою АТ «Універсал Банк» в листі від 14.07.2025 за вих. №БТ/Е-7608.

Сторони не заперечують ту обставину, що відповідач не здійснював повернення кредитних коштів та сплати інших платежів за користування кредитними коштами у строки, передбачені умовами Договору кредиту.

Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», станом на 28.02.2023 розмір заборгованості відповідача за Договором кредиту складав 25 903,47 грн., з яких 10 300 грн. тіло кредиту, 15 910,41 грн. проценти за користування кредитом. Аналіз змісту такого розрахунку свідчить, що нарахування процентів здійснено первісним кредитором за 65 днів користування кредитом (з 26.12.2022 по 28.02.2023), з яких за перші 29 днів за ставкою 2,1% (5167,51грн.), а за наступні 36 днів за ставкою 2,98% (10435,96грн.) /а.с. 44/.

28.11.2018 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклало з ТОВ «Таліон Плюс» договір факторингу № 28/1118-01, за умовами якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалося відступити на користь ТОВ «Таліон Плюс» вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а ТОВ «Таліон Плюс» зобов`язалося їх прийняти та передати грошові кошти за плату на умовах, визначених цим договором /а.с. 47-52/.

В подальшому ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткові угоди №19 від 28.11.2019, №26 від 31.12.2020, №27 від 31.12.2021, №31 від 31.12.2022 до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 відповідно до яких строк дії такого договору продовжений до 31.12.2023 /а.с. 53-58/.

Згідно витягу з Реєстру прав вимоги №218 від 28.02.2023 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передало ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги, яке мало до ОСОБА_1 за договором №384993447 від 26.12.2022 в межах суми вимог в розмірі 26 210,41 грн. /а.с. 61/.

Відповідно до акту звірки від 31.12.2023 ТОВ «Таліон Плюс» 16.03.2023 здійснило повну оплату суми фінансування за відступлення прав вимог за Реєстром прав вимог №218 від 28.02.2023 за договором факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 /а.с. 60/.

Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Таліон Плюс», станом на 27.05.2024 розмір заборгованості відповідача за Договором кредиту складав 51 993,37грн., з яких 10 300 грн. тіло кредиту, 41 693,37 грн. проценти за користування кредитом. Аналіз змісту такого розрахунку свідчить, що другим кредитором здійснено донарахування за 84 дні користування кредитом (з 01.03.2023 по 23.05.2023) за ставкою 2,98% (25782,96грн.) /а.с. 42-43/.

27.05.2024 ТОВ «Таліон Плюс» уклало з ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» договір факторингу №27/0524-01, згідно з яким ТОВ «Таліон Плюс» зобов`язалося відступити на користь ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» зобов`язалося їх прийняти та передати грошові кошти за плату на умовах, визначених цим договором /а.с. 63-67/.

Згідно витягу з Реєстру прав вимоги №1 від 27.05.2024 ТОВ «Таліон Плюс» передало ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» право вимоги, яке мало до ОСОБА_1 за договором №384993447 від 26.12.2022 в межах суми вимог в розмірі 51 993,37 грн. /а.с. 69-70/.

30.05.2024 ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» здійснило повну оплату суми фінансування за відступлення прав вимог за Реєстром прав вимог №1 від 27.05.2024 за договором факторингу №27/0524-01 від 27.05.2024 /а.с. 68/.

У свою чергу ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» на підставі договору факторингу№29/05/25-Е від 29.05.2025 відступило до позивача право вимоги до відповідача, яке ґрунтується на умовах договору №384993447 від 26.12.2022 в межах суми 51 993,37 грн., що підтверджується копією відповідного договору факторингу, актом приймання-передачі Реєстру боржників, витягом з Реєстру боржників та платіжними інструкціями про сплати фактором ціни договору /а.с. 71-81/.

Оскільки до теперішнього часу відповідачем не виконане грошове зобов`язання за договором №384993447 від 26.12.2022, то позивач звернувся до суду з даним позовом.

Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Закону України №1734-VIII від 15.11.2016 «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон №1734).

Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.

За змістом статей 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно зі ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК).

Згідно з п. 1, 3 ст. 129 Конституції України та ст.ст. 12, 76-81 ЦПК України, всі учасники судового процесу рівні перед законом і судом; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

В цьому контексті слід зауважити, що Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем було укладено Договір кредиту в електронній формі. На підставі такого договору відповідачем 26.12.2022 було отримано у кредит на умовах кредитної лінії грошові кошти в сумі 10 300 грн., які він зобов`язувався повернути зі сплатою процентів за кожен день користування кредитними коштами в межах строку дії договору, але в порушення умов договору не зробив цього, внаслідок чого має не виконане грошове зобов`язання перед кредитором.

Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 516 ЦК заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що набуття позивачем права вимоги до відповідача, яке належить кредитору за Договором кредиту, обумовлено дійсністю договорів факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, №27/0524-01 від 27.05.2024 та №29/05/25-Е від 29.05.2025, на підставі яких право вимоги кредитора було відступлене на користь ТОВ «ФК «ЕЙС».

Суд відхиляє доводи відповідача щодо неправомірності відступлення права вимоги на підставі договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 від первісного кредитора до ТОВ «Таліон плюс», як неприйнятні.

В цьому контексті слід звернути увагу, що цивільні правовідносини регулюються на засадах свободи договору. Статтею 6 ЦК передбачено: 1) сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; 2) сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; 3) сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; 4) сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

За своєю правовою природою договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги. За своєю своїми характеристиками договір факторингу може бути реальним або консенсуальним. Реальність такого договору обумовлюється тим, що він вважається укладеним з моменту передачі фактором грошових коштів в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату. Отже дата підписання сторонами договору факторингу, як дія що свідчить про досягнення сторонами згоди щодо договірних умов, та дата переходу права вимоги, як результат узгодження ціни договору та оплата такої ціни, можуть не збігатися.

Відповідно до п. 2.1 договору факторингу №28/1118-01, згідно умов цього Договору Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором.

В подальшому, сторони неодноразово продовжували строк дії такого договору шляхом укладання до нього додаткових угод та внесенням змін до такого договору.

При цьому, додатковою угодою від 31.12.2020 №26 до договору факторингу №28/1118-01 сторони дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції, якою у п. 4.1 передбачили, що право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до Боржника та додаткового оформлення не потребує.

Право вимоги до відповідача за кредитним договором було відступлене за Реєстром прав вимог №218 від 28.02.2023, що складений на підставі договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018. На момент укладення такого реєстру та здійснення фактичного відступлення прав кредитора, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» вже належало право вимоги за кредитним договором №384993447 від 26.12.2022, яке було в подальшому переуступлене позивачу.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що договір факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 укладений у відповідності до вимог закону, містить всі істотні умови, а при його укладенні не було порушено норм ЦК, які регулюють дані правовідносини. Сам факт підписання договору факторингу між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» 28.11.2018, тобто до укладення кредитного договору із відповідачем, не свідчить про відсутність правових підстав для переходу права вимоги за кредитом від первісного кредитора до ТОВ «Таліон плюс», оскільки до цього договору факторингу неодноразово вносились зміни та заборгованість відповідача була включена до реєстру прав вимоги №218 від 28.02.2023, який був складений вже після укладення Договору кредиту.

Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» складеного станом на 28.02.2023, розмір заборгованості позичальника за кредитним договором №384993447 складав 25 903,47 грн., яка утворилась та обчислена за період з 26.12.2022 по 28.02.2023 і складається з наступних сум: заборгованість за тілом кредиту 10 300 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 15 910,41 грн. /а.с. 18-34/. Тож право вимоги саме в межах такої суми боргу було передано від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон плюс» на підставі договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018.

Зазначений розрахунок розміру заборгованості відповідає умовам Договору кредиту, оскільки здійснений у відповідності до положень, передбачених п.п. 7.3, 8.3, 8.4 Договору кредиту.

Натомість ТОВ «Таліон плюс», як новий кредитор, здійснював подальші нарахування процентів за користування кредитом, внаслідок чого до складу позовних вимог включено і проценти за період користування кредитом з 01.03.2023 по 23.05.2023 в розмірі 25 782,96 грн.

В цьому контексті слід звернути увагу, що згідно ч. 1 ст. 1078 ЦК предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1082 ЦК передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.

Аналіз відповідних норм закону, в контексті положень ст. 514 ЦК, свідчить, що обсяг і зміст права грошової вимоги, який набуває фактор на підставі договору факторингу від клієнта (первісний кредитор) до боржника визначається на момент переходу права грошової вимоги, в тому числі майбутньої вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом Договору кредиту зобов`язання позичальника зі сплати процентів ґрунтується відповідно до правил кредитування на умовах кредитної лінії. Відповідний спосіб кредитування зумовлює наявність у позичальника права на отримання кредитних коштів в межах кредитного ліміту в будь-який час протягом строку дії договору та покладає на кредитора зобов`язання обслуговування кредитної лінії. За умовами Договору кредиту зобов`язання позичальника зі сплати процентів за користування кредитними коштами має періодичний характер і визначається на 29-й день після отримання кредитного траншу, а після цього щоденно з моменту отримання кредиту. Отже вимога щодо сплати процентів за користування кредитом за таким договором формується кредитором щоденно.

З огляду на характер способу кредитування первісним кредитором (кредитна лінія), то суд доходить висновку, що в даному випадку ТОВ «ТОВ «Таліон плюс»», як правонаступник первісного кредитора за Договором кредиту, не мало правових підстав нараховувати проценти за користування кредитом за проміжок часу, коли не могло забезпечити позичальнику право на користування послугою кредитування на умовах кредитної лінії, тобто після фактичного набуття права вимоги на підставі договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018. Зазначений висновок відповідає і змісту п. 2.1 такого договору факторингу в редакції додаткової угоди №26 від 31.12.2020, де зазначено, що «згідно умов цього договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.».

Отже, враховуючи що первісний кредитор передав ТОВ «Таліон плюс» право грошової вимоги за кредитним договором №384993447 та не визначав ціни майнових вимог за користування кредитом в межах строку дії договору, але який слідує після моменту відступлення права вимоги, то новий кредитор ТОВ «Таліон плюс» - не мав правових підстав вимагати сплати відповідачем відповідних додатково нарахованих процентів за період з 01.03.2023 по 23.05.2023 в розмірі 25 782,96 грн., а відтак і не міг відступати відповідне право вимоги наступним кредиторам. За таких обставин суд доходить висновку, що до позивача не перейшло право вимоги про стягнення з відповідача кредитної заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом в сумі більшій, ніж була відступлена первісним кредитором, а тому позовні вимоги в цій частині є неправомірними.

Отже, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Договорі кредиту і він користувався кредитними коштами. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачем допущене порушення його зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого за Договором кредиту станом на 28.02.2023 (дата першого відступлення прав вимоги) за ним обчислювалась заборгованість в загальному розмірі 25 903,47 грн., яка утворилась та обчислена за період з 26.12.2022 по 28.02.2023 і складається з наступних сум: заборгованість за тілом кредиту 10 300 грн., по процентам за користування кредитом 15 910,41 грн.

Враховуючи ту обставину, що в порушення умов Договору кредиту відповідач фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку не повернув в порядку та у строки, передбачені договором, і після відступлення права грошової вимоги не здійснював жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки попередніх кредиторів, чим порушив права кредитора, то позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 25 903,47 грн. є обґрунтованими і правомірними.

Таким чином, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог на загальну суму 25 903,47 грн., з яких: 10 300 грн. тіло кредиту; 1 5 910,41 грн. проценти за користування кредитом.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн. та оплати послуг правової допомоги.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В даному випадку позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 25 903,47 грн., що складає 49,82% від ціни позову (25 903,47грн. / 51 993,37грн. * 100%), а відтак на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідача 1206,84 грн. в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору (2422,40грн. / 100% * 49,82%).

Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу суду надано: договір про надання правової допомоги №29/05/25-01 від 29.05.2025; додаткова угода №5 від 30.05.2025 до договору про надання правової допомоги №29/05/25-01 від 29.05.2025; акт прийому-передачі наданих послуг від 05.06.2025.

Позивачем заявлено вимогу про компенсацію йому за рахунок відповідача витрат з оплати правової допомоги адвоката в сумі 7 000 грн. Відповідач заперечував щодо обґрунтованості таких вимог посилаючись на те, що розмір таких витрат є занадто завищеним. При цьому відповідач зазначив, що з урахуванням принципу співмірності, складності справи, обсягу виконаної адвокатом роботи, пояснень та значимості таких дій у справі, пропорційність витрат до предмету спору та обсягу фактично наданих послуг і результатів розгляду справи, кількості аналогічних справ з однаковими обставинами справи, суд повинен дійти висновку, що вартість фактично наданих для ТОВ «ФК «ЕЙС» послуг у вигляді професійної правової (правничої) допомоги складає суму, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, в розмірі максимум 1 000 грн. і у разі не прийняття до уваги позиції відповідача, щодо відсутності підстав для стягнення заборгованості.

Надаючи оцінку вимогам позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного.

Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як уже зазначалося, загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Проте, у частині третій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною другою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин четвертої, п`ятої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

Також у постановах Верховного Суду від 07.11.2019р. у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020р. у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009р., справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015р.). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014р., за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002р., за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналіз змісту наданих стороною позивача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката за вчинення наступних процесуальних дій:

- складання позовної заяви (2 години, загальна вартість 5 000 грн.);

- вивчення матеріалів справи (2 години, загальна вартість 1 000 грн.);

- підготовка адвокатського запиту щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів на рахунок відповідача (1 година, загальна вартість 500 грн.);

- підготовка та подання клопотання щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів на рахунок відповідача (1 година, загальна вартість 500 грн.).

Оцінюючи складність характеру спірних правовідносин, суд звертає увагу, що позовні вимоги ґрунтуються на правочині, вчиненому у письмовій формі. За своєю сутністю спірні правовідносини не є складними, а судова практика по такій категорії справ є усталеною і однотипною.

Представництво інтересів позивача здійснювалось партнерами адвокатського бюро «Тараненко та партнери», з яким позивачем укладено договір про надання правової допомоги за різними напрямками юридичної діяльності.

В той же час слід зауважити, що підготовка адвокатського запиту та клопотання про забезпечення доказів не є вочевидь виправданими та необхідними діями в даному судовому провадженні. В цьому контексті слід звернути увагу, що надання інформації, яка містить банківську таємницю, можливо лише на підставі судового рішення, а відтак попереднє направлення адвокатом відповідного запиту не є необхідною передумовою для розгляду судом клопотання про забезпечення доказів. Також суд звертає увагу, що клопотання про витребування доказів було подано позивачем одночасно з позовом, а отже та обставина, що відповідне клопотання оформлене окремим письмовим документом, а не викладено в самій позовній заяві, не може вважатись належним обґрунтуванням збільшення розміру витрат на правову допомогу.

Отже, оцінюючи обґрунтованість заяви позивача в контексті положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, об`єктивно необхідним на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, суд доходить висновку, що заявлена позивачем сума в розмірі 7000 грн. є необґрунтованою та не співмірною з реальним обсягом правової допомоги, часом, витраченим на надання таких послуг, а також не відповідає критерію реальності таких витрат (обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду в суді, яка обмежується виключно консультаціями, складанням процесуальних документів та участю адвоката в судовому засіданні).

За таких обставин, беручи до уваги зміст позовних вимог, складність справи, сутність спірних правовідносин, обсяг виконаних представником позивача робіт, докази на підтвердження понесених витрат, процесуальну поведінку учасників справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо компенсації витрат позивача на правову допомогу в межах суми 3 000 грн., оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність, об`єм справи, ціну позову, а також результат розгляду справи судом, зміст і значення остаточного рішення суду для сторін, а також висновок суду про часткове задоволення позовних вимог в межах половини вартості позову .

Таким чином, загальна сума судових витрат, які слід відшкодувати позивачу за рахунок відповідача складає 3 206,84 грн. (1 206,84 грн. + 3 000 грн.).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 11-13, 81, 83, 89, 137, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» (; місцезнаходження за адресою: м. Київ, Харківське шосе, буд.19, оф.2005) заборгованість за кредитним договором №384993447 від 26.12.2022 в розмірі 25 903,47 грн. та суму коштів в розмірі 3 206,84 грн. в якості відшкодування судових витрат, тобто усього стягнути суму коштів в розмірі 29 110,31 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий : В.М. Скляренко