Справа № 490/1689/25
н/п 2/490/2130/2025
Центральний районний суд м. Миколаєва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Шолох Л.М.,

при секретарі Шведюк Д.О.,

за відсутності сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Миколаєві справу позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Біржа нерухомості «Едвайс -Консульт», про визнання права власності в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В :

До Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Біржа нерухомості «Едвайс -Консульт», у якому позивач просить визнати за ним, ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.03.2025 року відкрито підготовче провадження у справі. Одночасно з цим витребувано у КП «ММБТІ» інформацію про те хто є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 та у приватного нотаріуса миколаївського міського нотаріального округу Дворецької О.М. копію спадкової справи №71061888 (66/2023), заведеної після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Від ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до суду надійшли заяви, у яких відповідачі повідомили, що визнають позов в повному обсязі, вважають його обґрунтованим та таким що підлягає задоволенню. Просили провести розгляд справи за їх відсутності.

У підготовче судове засідання сторони не з`явилися з невідомих суду причин. ОСОБА_5 , який представляє інтереси позивача ОСОБА_1 , подав до суду заяву, у якій просив провести розгляд справи за їх з позивачем відсутності.

З урахуванням того, що відповідачі визнають позов, суд вирішив розглядати справу на підставі наявних у ній матеріалів у підготовчому засіданні.

Враховуючи приписи частини третьої статті 200 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи у підготовчому засіданні.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке.

Між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , 29.04.1998 року укладено договір купівлі-продажу №87, відповідно до умов якого ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1 . Цей договір укладено на біржі нерухомості «Едвайс-Консульт» та зареєстровано в Миколаївському МБТІ 15.05.1998 року за № 19074.

Згідно зі статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року зазначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

У даному випадку біржова угода укладена у 1997 року, тому спірні правовідносини врегульовані нормами Цивільного кодексу УРСР.

Згідно зі статтею 153 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 224 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року, далі Цивільний кодекс УРСР) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 227 Цивільного кодексу УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Частина перша статті 47 Цивільного кодексу УРСР вказує на те, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього кодексу.

Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (частина друга статті 47 Цивільного кодексу УРСР).

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано на те, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Зі змісту означений договорів купівлі-продажу слідує, що ці угоди укладені на біржі нерухомості «Едвайс-Консульт» відповідно до вимог статті 15 Закону України «Про товарну біржу».

Згідно із частиною першою та другою статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

За своїм змістом означені договори купівлі-продажу відповідають вимогам переліченим у статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року №1956-ХІІ.

Зважаючи на приписи частини четвертої статті 15 Закону України «Про товарну біржу» означена біржова угода не підлягала нотаріальному посвідченню. Відповідно до вимог статті 227 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року) ця біржова угода підлягала реєстрації у відповідному Бюро технічної інвентаризації за місцезнаходженням нерухомості.

Зазначена вимога чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства позивачами була виконана та проведена реєстрація отриманої у власність квартири у Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, про що свідчить відповідні реєстраційні посвідчення.

Зі змісту договорів купівлі-продажу слідує, що його сторонами дотримано вимог статті 224 Цивільного кодексу УРС (які діяли на момент виникнення спірних правовідносин) та досягнуто істотних умов, визначених для договору купівлі-продажу, а саме продавець передав майно у власність покупцеві, а покупець прийняв майно і сплатив за нього 7 000 грн 00 коп.

З огляду на зазначене, означені договори купівлі-продажу є дійсними.

З відповіді КП «Миколаївське бюро технічної інвентаризації» від 21.04.2025 року слідує, що станом на 28.12.2012 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 29.04.1998 року, зареєстрованого на БН «Єдвайс-Консульт» за №87, зареєстрованого в КП «ММБТІ» 15.05.1998 року за Р№19074.

З матеріалів справи слідує, що у період придбання вказаної квартири, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу (шлюб укладено 17.11.1990 року, свідоцтво серії НОМЕР_1 ).

Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частина перша статті 70 Сімейного кодексу України вказує на те, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Після смерті ОСОБА_4 позивач у справі ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса миколаївського міського нотаріального округу Дворецької О.М. із заявою про прийняття спадщини на підставі чого нотаріусом заведена спадкова справа №66/2023.

З матеріалів цієї спадкової справи слідує, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відмовилися від прийняття спадщини, що залишилася після смерті матері ОСОБА_4 , на користь свого батька позивача у справі ОСОБА_1 .

Однак 31.01.2025 року № 13/01-16 приватним нотаріусом Кузьмуку Р.І. було надано роз`яснення, в якому зазначено, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом на його ім`я, як єдиного спадкоємця, що прийняв спадщину після смерті дружини, ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 не можливо, з огляду на те, що договір купівлі-продажу не посвідчений нотаріусом.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернулася до суду із цим позовом.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Стаття 1217 Цивільного кодексу України вказує на те, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 Цивільного кодексу України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 Цивільного кодексу України).

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем першої черги, який звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті дружини ОСОБА_4 (відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовилися від спадщини на користь позивача) та враховуючи відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 , позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

За ОСОБА_1 слід визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 в цілому.

Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України судовий збір сплачено під час подачі позову до суду.

Керуючись статтями 259, 263-265, 280, 281, 284 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в цілому у порядку спадкування за законом після смерті його дружини ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.М. Шолох