ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/1083/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.

представника позивача ПАТ «ПУМБ» адвоката Посметної М.М.,

відповідачки ОСОБА_1 ,

представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Шевченко Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2024 року в складі судді Зуб Г.А. по справі № 953/24635/21 за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування та спадкового договору недійсними, та скасування запису про обтяження забороною на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування та спадкового договору недійсними, та скасування заборони нерухомого майна.

Позовна заява мотивована тим, що між банком та ОСОБА_1 були укладені кредитні договори:

1) кредитний договір № 5289298 від 05 березня 2008 року, відповідно до якого банк зобов`язався надати відповідачці кредит у розмірі 30 000,00 доларів США, а відповідачка зобов`язалась використати його за цільовим призначенням, сплатити позивачу відсотки за користування кредитом та повернути кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором, але не пізніше 05 березня 2027 року;

2) кредитний договір № 5360817 від 18 квітня 2007 року, відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачці кредит у розмірі 22 709,00 доларів США, а відповідачка зобов`язалась використати його за цільовим призначенням, сплатити позивачу відсотки за користування кредитом та повернути кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором, але не пізніше 18 квітня 2014 року;

3) кредитний договір № 6487724 від 18 червня 2008 року, відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачці кредит у розмірі 40 599,00 доларів США, а відповідачка зобов`язалась використати його за цільовим призначенням, сплатити позивачу відсотки за користування кредитом та повернути кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором, але не пізніше 18 червня 2015 року.

Вказало, що рішенням Київського районного суду м. Харкова було задоволено позов ПАТ «ПУМБ» у справі № 2018/2-2056/11/18 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованості за кредитним договором № 5289298 в сумі 36 211,98 доларів США, за кредитним договором № 5360817 в сумі 21 892,09 доларів США, за кредитним договором № 6487724 в сумі 54 143,23 доларів США, а також судовий збір в сумі 212,60 доларів США, та 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

На виконання вказаного рішення банком було отримано виконавчий лист та пред`явлено його до примусового виконання до Київського відділу ДВС ХМУЮ. Згодом вказаний виконавчий лист було втрачено. 03 лютого 2020 року ухвалою Київського районного суду м. Харкова, яку залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року, задоволено заяву банка про видачу дублікату виконавчого листа по вищевказаній справі. На даний час виконавчий лист перебуває на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Кудряшова Д.В., виконавче провадження відкрито 01 червня 2020 року. Судове рішення не виконано.

Відповідачці ОСОБА_1 на праві власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка була відчужена останньою на користь третіх осіб під час виконання судового рішення з метою ухилення від його виконання. Так, 28 квітня 2020 року укладено договір дарування та зареєстрована заборона на нерухоме майно на підставі спадкового договору. Вказані договори є нікчемними, оскільки укладені з метою уникнення відповідальності за порушення зобов`язань та унеможливлення виконання рішення суду, тобто порушують публічний порядок. Крім того, договір дарування квартири від 28 квітня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є фіктивним.

Просило:

визнати недійсним та скасувати запис про обтяження забороною на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: номер запису про обтяження: 36362211 від 28 квітня 2020 року, підстава спадковий договір, серія та номер 387, виданий 28 квітня 2020 року, посвідчений ПН ХМНО Єніною Л.В.;

визнати недійсним та скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності/довірчої власності: 36361842 від 28 квітня 2020 року, підстава договір дарування, серія та номер 386, виданий 28 квітня 2020 року, видавник ПН ХМНО Єніна Л.В.;

стягнути витрати по сплаті судового збору.

07 лютого 2022 року ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не була стороною оспорюваного договору дарування від 28 квітня 2020 року, а тому позов пред`явлено до неналежного відповідача по справі.

07 лютого 2022 року ОСОБА_1 подано відзив на вказану позовну заяву, в якому вона також просила відмовити в задоволенні вказаного позову, посилаючись на те, що вона не була стороною оспорюваного договору дарування від 28 квітня 2020 року, а тому позов пред`явлено до неналежного відповідача. Крім того, відповідно до ухвали Господарського суду Харківської області від 07 серпня 2014 року у справі № 922/1143/13, залишеної без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 11 вересня 2014 року, та постановою Вищого господарського суду України від 19 листопада 2014 року, було припинено підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 , а тому всі її борги вважаються погашеними, та будь-які арешти на її ім`я відсутні. Також позивачем не заявлено вимогу про визнання недійсним договору дарування, він зазначив лише про недійсність запису.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, судові витрати компенсовано за рахунок позивача.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач неповно визначив суб`єктний склад учасників справи, адже спірна квартира, відчужена за договором дарування від 28 квітня 2020 року, належала не ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 03 лютого 2020 року, та не вірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки ефективним способом захисту права/інтересу кредитора є вимоги про повернення сторін в первісний стан, тобто відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини 2 статті 16 ЦК України), а саме повернення відповідного майна боржнику, і для такого повернення оспорювання реєстраційних дій щодо цього майна не вимагається. Позовних вимог щодо оспорювання фраудаторних договорів позивачем не заявлено.

На вказане судове рішення засобами поштового зв`язку 22 листопада 2024 року ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» до суду апеляційної інстанції подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на час пред`явлення позову у банку не було інформації про те, що спірна квартира двічі була предметом дарування, а суд не уточнив коло осіб, яких стосуються спірні правовідносини, не роз`яснював права на залучення співвідповідача. Договір дарування та спадковий договір є нікчемними, оскільки укладені з метою уникнення відповідальності за порушення зобов`язань та унеможливлення виконання рішення суду, тобто порушують публічний порядок. Судом не прийнято його доводи щодо фіктивності договору дарування. З моменту відкриття виконавчого провадження 12 вересня 2012 року з примусового виконання виконавчого листа № 2018/2-2056/11/18 від 19 липня 2012 року ОСОБА_1 не мала права відчужувати належне їй майно, тому всі правочини щодо відчуження майна, укладені нею під час дії такої заборони та наявності невиконаного судового рішення, повинні бути визнані недійсними, адже порушують права банку. Вимога про скасування запису про реєстрацію права власності та оновлення відомостей про об`єкт нерухомого майна, що передували скасованому запису, відповідає інтересам позивача, є належним способом захисту його прав. Суд повинен був дослідити надані нотаріусом документи та надати оцінку всім трьом договорам, які були укладені між ОСОБА_1 , її чоловіком та матір`ю її чоловіка, які є родичами, та встановити фраудаторність правочинів, направлених та уникнення відповідальності за невиконання зобов`язань перед банком, незалежно від заявлених вимог.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

02 квітня 2025 року від ТОВ «Цикл Фінанс» надійшло клопотання про залучення його до участі в справі як правонаступника позивача. Клопотання мотивовано тим, що 11 квітня 2024 року між ним та АТ «ПУМБ» укладено договір відступлення права вимоги (цесії) № 1, за яким товариство набуло право вимоги за кредитними договорами № 5360817 від 18 квітня 2007 року та № 6487724 від 18 червня 2008 року, укладеними з ОСОБА_1 . Таким чином, наразі всі права кредитора належать товариству, отже у зв`язку з відступленням права вимоги воно підлягає залученню до участі в справі як правонаступник банку. Просило залучити ТОВ «Цикл Фінанс» у якості правонаступника позивача у справі № 953/24635/21 за позовом АТ «ПУМБ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування та спадкового договору недійсними та скасування заборони нерухомого майна.

Разом з тим, у судове засідання 24 липня 2025 року з`явився представник позивача ПАТ «ПУМБ», який підтримав заявлені вимоги, на обставини щодо укладення договору відступлення права вимоги і наявність підстав для правонаступництва не посилався, тому клопотання ТОВ «Цикл Фінанс» про заміну позивача не розглядалось.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ПАТ «ПУМБ» адвоката Посметну М.М., яка підтримала апеляційну скаргу, відповідачку ОСОБА_1 та її представника адвоката Шевченко Г.М., які проти скарги заперечували, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ПАТ «ПУМБ», слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 було укладено низку кредитних договорів:

1) кредитний договір № 5289298 від 05 березня 2008 року, відповідно до якого банк зобов`язався надати відповідачці кредит у розмірі 30 000,00 доларів США, а відповідачка зобов`язалась використати його за цільовим призначенням, сплатити позивачу відсотки за користування кредитом та повернути кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором, але не пізніше 05 березня 2027 року;

2) кредитний договір № 5360817 від 18 квітня 2007 року, відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачці кредит у розмірі 22 709,00 доларів США, а відповідачка зобов`язалась використати його за цільовим призначенням, сплатити позивачу відсотки за користування кредитом та повернути кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором, але не пізніше 18 квітня 2014 року;

3) кредитний договір № 6487724 від 18 червня 2008 року, відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачці кредит у розмірі 40 599,00 доларів США, а відповідачка зобов`язалась використати його за цільовим призначенням, сплатити позивачу відсотки за користування кредитом та повернути кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором, але не пізніше 18 червня 2015 року (а.с. 4-19 том 1).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2011 року у справі № 2018/2-2056/11/18, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 25 квітня 2012 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором № 5289298 в сумі 36 211,98 доларів США, за кредитним договором № 5360817 в сумі 21 892,09 доларів США, за кредитним договором № 6487724 в сумі 54 143,23 доларів США та судовий збір (а.с. 20-22 том 1).

Стягувачем ПАТ «ПУМБ» було отримано виконавчий лист та пред`явлено його до примусового виконання.

Постановами старшого державного виконавця Київського ВДВС ХМУЮ від 12 вересня 2012 року було відкрито виконавче провадження № 34255249 з примусового виконання вказаного виконавчого листа, накладено арешт на все майно боржника (а.с. 27, 28 том 1).

Постановою державного виконавця Київського ВДВС ХМУЮ від 10 вересня 2018 року виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 28 зворот - 29 том 1).

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2020 року, яку залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року, було видано дублікат виконавчого листа про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 у зв`язку з втратою його оригіналу (а.с. 34 зворот 39 том 1).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Кудряшова Д.В. від 01 червня 2020 року відкрито виконавче провадження № 62220534 з примусового виконання вказаного виконавчого листа. Згідно заяви стягувача фактична сума стягнення 100 000,00 грн (а.с. 30 том 1).

При цьому, постановою Господарського суду Харківської області від 25 квітня 2013 року визнано ФОП ОСОБА_1 банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру (а.с. 92-97 том 1).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 07 серпня 2014 року встановлено, що ліквідаційна маса ФОП ОСОБА_1 склала 244 530,76 грн, які направлені на часткове погашення першої черги в загальній сумі 217 227,91 грн, та з яких кредиторські вимоги ПАТ "ПУМБ" були погашені в розмірі 195 962,72 грн, що не задовольнило вимоги банку в розмірі 2 047 670, 88 грн. Припинено підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 (а.с. 98-101 том 1).

ОСОБА_1 належала на праві власності квартира АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування від 19 січня 2017 року та ухвали про затвердження мирової угоди від 04 березня 2015 року, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 18 квітня 2019 року (а.с. 23 том 1).

28 квітня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В. та зареєстрований у реєстрі за № 386, за змістом якого ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_2 . Нерухоме майно, що відчужується за цим договором, належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Єніною Л.В. 03 лютого 2020 року за № 117 (а.с. 214 том 1).

28 квітня 2020 року право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 за номером 36361842 згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 52088922 від 28 квітня 2020 року (а.с. 24, 55 том 1).

28 квітня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений спадковий договір, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Єніною Л.В. за № 387, за змістом якого ОСОБА_1 зобов`язується виконувати передбачені в ньому розпорядження ОСОБА_2 , та в разі її смерті набуває право власності на майно відчужувача, що є її особистою приватною власністю, та складається з квартири АДРЕСА_2 (а.с. 215-216 том 1).

У зв`язку з посвідченням цього Договору приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Єніною Л.В. на майно, що є предметом цього договору накладено заборону відчуження за № 388 (а.с. 214 216 том 1), яка знімається у разі смерті відчужувача.

28 квітня 2020 року зареєстровано обтяження заборона на нерухоме майно, номер запису 36362211 на підставі вказаного спадкового договору, згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 52089330 (а.с. 55 том 1).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини 1 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц (провадження № 61-28728сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина 2 статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина 3 статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина 3 статті 13, частина 3 статті 16 ЦК України не суперечать частині 2 статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини 3 статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини 1 статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині 3 статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина 3 статті 13 та частина 3 статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Конкурсне оспорювання має досить детальну регламентацію: в банкрутстві (ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства); при неплатоспроможності банків (ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини 1 та 2 статті 228 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України)».

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина 1 та 2 статті 234 ЦК України).

Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)).

Верховний Суд вже звертав увагу на те, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці Верховного Суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (див. пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)).

Відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2024 року в справі № 947/37261/21 (провадження № 61-7737св24)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Як вже зазначалось, метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)). Належним способом захисту є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини 2 статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 161/12564/21 (провадження № 61-10546св22)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини 2 статті 16 ЦК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зазначено, що: «очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку особи і зумовив для неї настання таких негативних наслідків. Обраний спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності передбачений пунктом 4 частини 2 статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах».

Отже, мета позаконкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником. Для повернення майна боржнику оспорювання реєстраційної дії щодо прав на це майно чи відповідного рішення державного реєстратора не є належним способом захисту. Належним способом захисту кредитора є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини 2 статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається.

Відповідні висновки щодо належного способу захисту викладені у постановах Верховного Суду від 20 серпня 2024 року у справі № 947/37261/21, від 16 жовтня 2024 року у справі № 712/3471/22, від 27 листопада 2024 року у справі № 686/25886/22, від 27 лютого 2025 року у справі № 347/721/22, від 05 березня 2025 року у справі № 587/3625/23, від 09 квітня 2025 року у справі № 587/3622/23, від 09 квітня 2025 року у справі № 710/1431/23.

Крім того, у розумінні положень статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зі змінами, що набрали чинності з 16 січня 2020 року, на відміну від положень частини 2 статті 26 Закону України № 1952-IV у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права без одночасного визнання, зміни чи припинення цим рішенням речових прав, Закон не передбачав. Починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною в Законі.

Подібні правові висновки наведені в постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц.

Звертаючись до суду з позовом банк посилався на те, що договір дарування та спадковий договір від 28 квітня 2020 року укладені ОСОБА_1 з метою уникнення цивільно-правової відповідальності за порушення зобов`язань за кредитними договорами та невиконання рішення суду, отже є нікчемними на підставі статті 228 ЦК України як такі, що порушують публічний порядок, та водночас вважав договір дарування фіктивним, вчиненим без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались ним.

Разом з тим, позивач не врахував, що за вказаними договорами майно відчужувалось не ОСОБА_1 , яка має заборгованість за кредитними договорами, що стягнута рішенням суду, а відповідно ОСОБА_3 (за договором дарування) та ОСОБА_2 (за спадковим договором). ОСОБА_3 спірна квартира належала на підставі договору дарування від 03 лютого 2020 року, посвідченого ПН ХМНО Єніною Л.В. за реєстровим № 117. Однак, відомостей щодо сторін цього договору та порядку вибуття спірної квартири з власності ОСОБА_1 матеріали справи не містять. Позивач не оспорював той правочин, на підставі якого квартира первісно вибула з власності ОСОБА_1 , та взагалі не посилався на його укладення, хоча саме такий правочин за своєю природою може бути кваліфікованим як фраудаторний, тоді як оспорювання наступних правочинів та реєстраційних дій щодо майна не є належним способом захисту.

При цьому, як вбачається з прохальної частини позовної заяви, банк просив визнати недійсними та скасувати записи про обтяження забороною на нерухоме майно на підставі спадкового договору від 28 квітня 2020 року та про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру на підставі договору дарування від 28 квітня 2020 року, тоді як станом на час звернення до суду такого способу захисту прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права без одночасного визнання, зміни чи припинення цим рішенням речових прав, законом взагалі не передбачено, і скасування записів не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною в законі.

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом та не призведе до досягнення мети оспорювання правочину - повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину, та мав можливість задовольнити свої вимоги за рахунок майна боржника. Належним способом захисту прав кредитора є пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення. Однак, таких вимог банком не заявлено.

При цьому, у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі № 570/1533/20 (провадження № 61-8068св21)). Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові.

Отже, колегія суддів звертає увагу позивача на те, що належні позовні вимоги мають бути пред`явлені до всіх сторін правочину, який він вважає таким, що вчинений на шкоду кредитора.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд не уточнив коло осіб, яких стосуються спірні правовідносини, не роз`яснював права на залучення співвідповідача, не надав оцінки його доводам про нікчемність договору дарування і спадкового договору, а також фіктивність договору дарування колегія суддів відхиляє, оскільки оцінка доводам позивача має бути надана у межах справи за належною позовною вимогою. До того ж, банк одночасно вважає правочин нікчемним та фіктивним, тобто оспорюваним, що є взаємовиключним, а також взагалі не заявив вимог про визнання жодного з правочинів недійсним.

Твердження позивача про те, що суд повинен був дослідити надані нотаріусом документи та надати оцінку всім трьом договорам, які були укладені між ОСОБА_1 , її чоловіком та матір`ю її чоловіка, які є родичами, та встановити фраудаторність правочинів, направлених та уникнення відповідальності за невиконання зобов`язань перед банком, незалежно від заявлених вимог, колегія суддів відхиляє, оскільки в силу принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, тож суд не міг вийти за межі підстав і вимог позову, заявлених позивачем.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позову, водночас, вважає за необхідне викласти мотивувальну частину рішення суду щодо підстав для відмови у позові і належного способу захисту прав в редакції цієї постанови.

Враховуючи, що рішення суду змінено лише в мотивувальній частині, підстави для перерозподілу судових витрат у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2024 року в оскаржуваній частині змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 28 липня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина