КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 369/3036/24

номер провадження: 22-ц/824/11457/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Незвіського Дмитра Ярославовича та за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Незвіського Дмитра Ярославовича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 березня 2025 року у складі судді Фінагеєвої І.О., у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Виконавчий комітет Боярської міської ради Київської області, про усиновлення дитини,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Виконавчий комітет Боярської міської ради Київської області, про усиновлення дитини.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , яка має двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого записаний ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком якого записаний ОСОБА_6 , громадянин Грузії.

Вказував, що ОСОБА_3 народився коли ОСОБА_1 не перебувала у зареєстрованому шлюбі. Батьком дитини була записана вигадана людина зі слів матері у порядку ст.135 СК України.

Зазначав, що батько ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відразу після його народження покинув дружину ОСОБА_1 та дітей: ОСОБА_3 і ОСОБА_5 й зник. Подальша доля ОСОБА_6 не відома. Останнє відоме місце його проживання та перебування: АДРЕСА_1 , яка наразі тимчасово окупована.

Вказував, що заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 травня 2022 року у цивільній справі №274/1715/22 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , зареєстрований 20 березня 2012 року Горлівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків), актовий запис №50, розірвано.

Зазначав, що він разом з ОСОБА_1 і малолітніми дітьми: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , проживають однією сім`єю в будинку АДРЕСА_2 , який належить йому на праві приватної власності. Він повністю замінив малолітнім ОСОБА_7 та ОСОБА_8 батька, виконує всі батьківські права та обов`язки по відношенню до дітей, які вважають його своїм повноцінним батьком.

Вказував, що він має велике бажання усиновити малолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і створити повноцінну та міцну сім`ю.

Крім того, зазначав, що він не згоден із висновком Виконавчого комітету Боярської міської ради Київської області від 26 грудня 2023 року №954, згідно з яким орган опіки та піклування вважає недоцільним таке усиновлення, оскільки він діє виключно в інтересах дітей та бажає бути їхнім батьком.

На підставі викладеного, ОСОБА_2 просив суд:

оголосити його усиновлювачем малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

змінити прізвище та по батькові усиновленої дитини з « ОСОБА_5 » на « ІНФОРМАЦІЯ_8 » та з « ОСОБА_5 » на « ІНФОРМАЦІЯ_8 »;

внести зміни до актового запису №34 від 14 листопада 2020 року про народження дитини, складений Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) та записати батьком ОСОБА_13 батька - ОСОБА_2 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 березня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Незвіського Д.Я., подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заяву ОСОБА_2 , посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріали цивільної справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про судове засідання у справі, яке відбулось 19 березня 2025 року, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового, якщо учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Також, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, апеляційну скаргу подав заявник ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Незвіського Д.Я., в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його заяву, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, невідповідність висновків, викладених у рішення суду, фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи заявнику в усиновленні неповнолітнього ОСОБА_5 , суд не навів жодних мотивів та не виснував, що таке усиновлення не відповідатиме найкращим інтересам дитини та не забезпечить його зростання у стабільних та гармонійних домашніх умовах (в умова повноцінної сім`ї).

Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_14 проживає в родині заявника вже доволі тривалий час. За цей час ОСОБА_7 повністю інтегрувався у сім`ю заявника та фактично прийнятий у сім`ю вітчима поруч з іншими дітьми. Зазначає, що таким рішенням суд першої інстанції фактично сепарував (юридично сепарував) неповнолітнього ОСОБА_5 від його сім`ї (брата, сестри, матері та вітчима).

Зазначає, що відповідно до приписів ч.1 ст.238 СК України, усиновлення може бути скасоване за рішенням суду (визнано недійсним). Це буквально означає, що рішення суду про усиновлення дитини не є остаточним та безповоротним. Той із батьків дитини, без згоди якого відбулось усиновлення дитини, завжди має право звернутись з позовом про скасування усиновлення чи визнання його недійсним (ч.1 ст.240 СК України). Якщо біологічний батько проявить себе, з`явиться у житті дитини та доведе, що усиновлення дитини іншою собою суперечить інтересам дитини та не забезпечує її сімейне виховання, у нього є всі підстави для скасування такого усиновлення або визнання його недійсним.

Також вказує, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції проігнорував згоду та бажання самого ОСОБА_5 бути усиновленим заявником. Вважає, що очевидним є те, що рішення суду, ухвалене проти волі та бажання дитини, не може бути законним та обґрунтованим, якщо для цього немає виключних причин та обставин, які свідчать про те, що думки та бажання дитини не відповідають її найкращим інтересам.

Учасники справи не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін у справі, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст.12, 13 ЦПК України, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.

За змістом п.2 ч.1 ст.43 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях.

Порядок повідомлення учасників справи про дату, час і місце розгляду справи встановлений ст.ст.128-130 ЦПК України, про належне повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання може свідчити розписка.

Відповідно до ч.1. ст. 313 ЦПК України суд розглядає справу про усиновлення дитини за обов`язковою участю заявника, органу опіки та піклування або уповноваженого органу виконавчої влади, а також дитини, якщо вона за віком і станом здоров`я усвідомлює факт усиновлення, з викликом заінтересованих та інших осіб, яких суд визнає за потрібне допитати.

Таким чином під час розгляду справи про усиновлення виклик заінтересованої особи є обов`язковим.

За змістом ч.2 ст.211, ч.2 ст.223 ЦПК України, про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, перешкоджає розгляду справи.

Неповідомлення судом учасників процесу про дату, час і місце судового засідання є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначив, що у судове засідання заінтересована особа ОСОБА_1 не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з неявкою в судове засідання, призначене на 05 лютого 2025 року о 13 год 30 хв. всіх осіб, які беруть участь у справі, розгляд справи було відкладено та наступне судове засідання призначене на 19 березня 2025 року о 15 год 00 хв. (а.с.140, 141-145).

З наявної у справі судової повістки, адресованої заінтересованій особі ОСОБА_1 , видно, що остання повідомлялась судом про дату, час та місце розгляду справи, призначеного на 19 березня 2025 року о 15 год 00 хв., шляхом направлення цієї судової повістки на її адресу: АДРЕСА_3 (а.с.142).

Однак матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що ця судова повістка була фактично направлена та вручена ОСОБА_1 .

Також у справі відсутні будь-які докази повідомлення ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи, призначеного на 19 березня 2025 року о 15 год 00 хв., в інший передбачений законом спосіб.

Отже заінтересована особа ОСОБА_1 не була завчасно та у встановленому законом порядку повідомлена про дату, час і місце засідання суду, на якому було ухвалено оскаржуване судове рішення.

Суд першої інстанції на наведене уваги не звернув та всупереч вимогам закону розглянув справу за відсутності доказів повідомлення заінтересованої особи ОСОБА_1 , чим позбавив її можливості особисто або через представника, скористатись наданими їй процесуальними правами, передбаченими нормами процесуального законодавства.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Незвіський Д.Я. зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 була належним чином повідомлена судом першої інстанції про судове засідання у справі, яке відбулось 19 березня 2025 року.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином недотримання судом першої інстанції норм процесуального права призвело до порушення права заінтересованої особи ОСОБА_1 на справедливий суд, що в силу п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи заяву ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Виконавчий комітет Боярської міської ради Київської області, про усиновлення дитини, колегія суддів вважає, що дана заява підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.3, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно з положеннями ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) право на доступ до правосуддя, має тлумачитися з урахуванням верховенства права, яке вимагає, щоб сторони у справі мали ефективний судовий засіб, що давав би їм можливість заявляти про свої громадянські права.

Конвенція покликана гарантувати не права, які є теоретичними або ілюзорними, а права, які є практичними та ефективними. Це особливо стосується гарантій, закріплених у ст. 6 Конвенції, з огляду на важливе місце, яке в демократичному суспільстві займає право на справедливий суд з усіма гарантіями відповідно до цієї статті.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 2-25/2006 (провадження № 61-14703св20) у постанові від 30 травня 2022 року у справі № 2-49-2005 (провадження № 61-14054 св 21) та інших.

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 травня 2022 року у цивільній справі № 274/1715/22 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , зареєстрований 20 березня 2012 року Горлівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків), актовий запис № 50, розірвано (а.с.16-17).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 29 листопада 2023 року Виконавчим комітетом Боярської міської ради Фастівського району Київської області, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстровано шлюб, про що Виконавчим комітетом Боярської міської ради Фастівського району Київської області 29 листопада 2023 року складено відповідний актовий запис № 319. Після реєстрації шлюбу сторони прізвища не змінювали (а.с. 15).

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого повторно 12 грудня 2023 року Боярським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що Калінінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області 25 листопада 2011 року складено відповідний актовий запис № 678. Батьками особи вказані - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_1 . Відомості про батька записані відповідно до ч.1 ст. 135 СК України, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст.135 СК України № 0 від 12 грудня 2023 року, виданим Боярським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) (а.с.22-24).

Відповідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого повторно 12 грудня 2023 року Боярським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) 14 листопада 2020 року складено відповідний актовий запис № 34 (запис поновлено). Батьками особи вказані: батько - ОСОБА_6 , мати - ОСОБА_1 (а.с.26).

Установлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується актом депутата Боярської міської ради Фастівського району Київської області Сизона В.Г. від 23 грудня 2023 року (а.с.30) та довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 3223- від 08 червня 2023 року, № 3223- від 08 червня 2023 року, № 3223- від 08 червня 2023 року (а.с.14, 27).

З копії договору дарування житлового будинку від 17 вересня 2020 року вбачається, що ОСОБА_15 подарувала належний їй житловий будинок, а ОСОБА_2 прийняв в дар житловий будинок під номером АДРЕСА_4 . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської Пашковським Я.А. та зареєстрований в реєстрі за № 593 (а.с.31-32).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 224485596 від 17 вересня 2020 року, житловий будинок загальною площею 131,2 кв.м, житловою площею 77,5 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування № 593 (а.с.93).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 березня 2024 року у справі № 369/3037/24, заяву ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Виконавчий комітет Боярської міської ради Київської області про усиновлення дитини - задоволено. Ухвалено усиновити заявником ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Виключити із актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (актовий запис №678, зареєстровано у реєстрі Калінінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області 25 листопада 2011 року), запис про ОСОБА_4 , як про батька дитини. Внести зміни в актовий запис про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис №678 від 25 листопада 2011 року, місце реєстрації: Калінінський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області ), в якому зазначити: прізвище « ОСОБА_5 » змінити на прізвище « ІНФОРМАЦІЯ_8 », по-батькові « ОСОБА_16 » змінити на « ІНФОРМАЦІЯ_8 », ім`я, число, місяць, рік народження, місце народження дитини залишити без змін. У графі батьки зазначити: Батько - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянин України, уродженця міста Бердичів, Житомирської області. В графі «Матір» відомості залишити без змін. (а.с.73 - 77).

Згідно з даними Єдиного реєстру судових рішень, до якого відповідно до ч.5 ст.7 Закону України «Про доступ до судових рішень» судді мають повний доступ, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 березня 2024 року у справі № 369/3037/24 в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили.

Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» Міністерства внутрішніх справ України ФОВА-002139388, станом на 10 вересня 2024 року ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а.с.90).

Згідно з висновком про стан здоров`я, виданого 13 грудня 2023 року медичним центром «Родовід», ОСОБА_2 на обліку у лікарів: дерматовенеролога, психіатра, фтизіатра, терапевта та нарколога, не перебуває (а.с.91).

У відповідності до медичної довідки, виданої 20 вересня 2024 року медичним центром «Родовід», ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , соматично здоровий (а.с.103).

Відповідно до характеристики, виданої директором Боярського академічного ліцею «Престиж», малолітній ОСОБА_5 навчається у ліцеї з 01 вересня 2023 року. Він, зокрема, має гарну пам`ять, навчається посередньо. Школу відвідує регулярно. За характером непосидючий, веселий, має багато друзів, користується авторитетом серед однолітків. Мати приділяє належну увагу вихованню сина (а.с.28).

Також згідно з характеристикою, яка видана класним керівником Боярського академічного ліцею «Престиж», малолітній ОСОБА_5 навчається у ліцеї з 01 вересня 2023 року. Він має гарну пам`ять, навчається посередньо. Читає достатньо. Школу відвідує регулярно. За характером непосидючий, веселий, має багато друзів, користується авторитетом серед однолітків. Мати приділяє належну увагу вихованню сина. Забирає дитину зі школи мама, вітчим, дідусь (а.с.29).

Відповідно до ст. 51 Конституції України, ч.ч. 2,3 ст.5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно з ч.7 ст.7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У відповідності до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом і для цього використовують всі відповідні законодавчі й адміністративні заходи.

Призначенням концепції найкращих інтересів дитини є забезпечення ефективної реалізації всіх прав, проголошених у цій Конвенції, усебічний розвиток дитини, оцінка найкращих інтересів дитини в кожному окремому випадку при дотриманні балансу усіх елементів, необхідних для прийняття рішення в конкретній ситуації для конкретної дитини або групи дітей.

Принцип найкращих інтересів поширюється на всі дії, які стосуються дітей, і вимагає прийняття активних заходів для захисту їх прав і сприяння їхньому зростанню і благополуччю, а також заходів, спрямованих на надання підтримки і допомоги батькам і іншим особам, які мають обов`язок забезпечити права дітей.

За визначенням, наведеним у ст.1 Закону України «Про охорону дитинства», забезпечення найкращих інтересів дитини передбачає дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності, та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня розвитку, що може її висловити.

Статтею 4 Європейської конвенції про усиновлення дітей, ратифікованої Законом України від 15 лютого 2011 року № 3017-VI, передбачено, що компетентний орган не приймає рішення про усиновлення, якщо не є переконаним, що усиновлення відповідатиме найвищим інтересам дитини. У кожному випадку компетентний орган приділяє особливу увагу важливості того, що усиновлення забезпечує дитину стабільними та гармонійними домашніми умовами.

Згідно з ст. 207 СК України усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 4 ст.224 СК України суд, постановляючи рішення про усиновлення дитини, враховує обставини, що мають істотне значення, зокрема: 1) стан здоров`я та матеріальне становище особи, яка бажає усиновити дитину, її сімейний стан та умови проживання, ставлення до виховання дитини; 2) мотиви, на підставі яких особа бажає усиновити дитину; 3) мотиви того, чому другий із подружжя не бажає бути усиновлювачем, якщо лише один із подружжя подав заяву про усиновлення; 4) взаємовідповідність особи, яка бажає усиновити дитину, та дитини, а також те, як довго ця особа опікується вже дитиною; 5) особу дитини та стан її здоров`я; 6) ставлення дитини до особи, яка бажає її усиновити.

При дотриманні всіх умов, встановлених СК України, здатності особи, яка бажає усиновити дитину, забезпечити стабільні та гармонійні умови для життя дитини суд постановляє рішення, яким оголошує цю особу усиновлювачем дитини.

Суд, постановляючи рішення про усиновлення повнолітньої особи, враховує мотиви, на підставі яких особи бажають усиновлення, можливість їхнього спільного проживання, їхній сімейний стан та стан здоров`я, а також інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом ст. 217 СК України, у випадках, коли дитина, стосовно якої розглядається питання про усиновлення, має батьків, обов`язковою умовою його позитивного вирішення є їхня вільна та безумовна згода.

Письмова згода батьків на усиновлення засвідчується нотаріусом (частина п`ята статті 217 СК України).

Статтею 218 СК України визначено, що для усиновлення дитини потрібна її згода, якщо вона досягла такого віку та рівня розвитку, що може її висловити. Згода дитини на її усиновлення дається у формі, яка відповідає її вікові та стану здоров`я. Дитина має бути проінформована про правові наслідки усиновлення. Усиновлення провадиться без згоди дитини, якщо вона у зв`язку з віком або станом здоров`я не усвідомлює факту усиновлення. Згода дитини на усиновлення не потрібна, якщо вона проживає в сім`ї усиновлювачів і вважає їх своїми батьками.

Частиною 2 ст.219 СК України передбачено, що усиновлення дитини може бути проведено без згоди повнолітніх батьків, якщо судом буде встановлено, що вони, не проживаючи з дитиною понад шість місяців без поважних причин, не проявляють щодо неї батьківської турботи та піклування, не виховують та не утримують її.

Статтею 5 Європейської конвенції про усиновлення передбачено, що рішення про усиновлення не приймається, якщо не надано принаймні таких згод, які не відкликані: a) згоди матері й батька; або в разі відсутності й батька, й матері, які могли б надати згоду, згоди будь-якої особи чи установи, які вповноважені надати таку згоду замість них; b) згоди дитини, яка відповідно до закону вважається такою, що має достатній рівень розуміння; дитину вважають такою, що має достатній рівень розуміння, після досягнення віку, який визначено законом та який не повинен перевищувати 14 років; c) згоди другого з подружжя чи зареєстрованого партнера усиновлювача.

Особам, згода на усиновлення яких вимагається, повинні бути надані консультації, які можуть бути необхідними, і належним чином повідомлено про наслідки їхньої згоди, зокрема чи призведе усиновлення дитини до припинення правових відносин між дитиною та сім`єю її походження. Згоду повинно бути надано вільно в установленій правовій формі й висловлено чи засвідчено письмово.

Компетентний орган повинен вимагати згоди будь-якої особи чи органу, зазначених у пункті 1, або відхиляти відмову в наданні такої згоди, окрім з виключних підстав, визначених законом. Однак згоди дитини, яка страждає від розладів, що перешкоджають висловленню дійсної згоди, можна не вимагати.

Частиною 4 ст. 5 Європейської конвенції про усиновлення визначено, що якщо батько чи мати позбавлені батьківських прав стосовно дитини або принаймні права давати згоду на усиновлення, закон може передбачати, що одержання його чи її згоди не є обов`язковим.

Отже, з урахуванням ч.2 ст.219 СК України, без згоди повнолітніх батьків усиновлення дитини може бути проведено, якщо судом буде встановлено, що вони, не проживаючи з дитиною понад шість місяців без поважних причин, не виявляють щодо неї батьківської турботи та піклування, не виховують та не утримують її.

Факт ухилення батька (матері) від виховання та утримання дітей може бути підтверджений письмовими доказами (висновками, актами, довідками, листами тощо), а також показаннями свідків. Окремого рішення суду на підтвердження цього факту не потрібно. Водночас суди повинні враховувати, що у випадках, коли батьки не беруть участі у вихованні своєї дитини з поважних причин (через хворобу, перебування в тривалому відрядженні тощо), її усиновлення без їхньої згоди є неприпустимим.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 489/2464/16-ц, від 18 липня 2018 року у справі № 645/4366/17.

Статтею 225 СК України передбачено, що усиновлення вважається здійсненим у день набрання чинності рішенням суду про усиновлення.

Відповідно до ст.232 СК України з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням. З моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків.

Частиною 1 ст.229 СК України передбачено, що особа, яка подала заяву про усиновлення, може виявити бажання бути записаною у Книзі реєстрації народжень матір`ю, батьком дитини або повнолітньої особи. Якщо усиновлюється дитина, яка досягла семи років, то для запису усиновлювача матір`ю, батьком потрібна згода дитини, крім випадку, передбаченого частиною четвертою статті 218 цього Кодексу. Суд задовольняє таку заяву усиновлювача у рішенні про усиновлення, якщо це відповідає інтересам дитини.

Згідно з ч.ч.2-4 ст.231 СК України, якщо усиновлювач записується батьком дитини, відповідно змінюється по батькові дитини. Якщо усиновлюється повнолітня особа, її прізвище, ім`я та по батькові можуть бути змінені у зв`язку з усиновленням за заявою усиновлювача та усиновленої особи. Про зміни, передбачені у цій статті, суд зазначає у рішенні про усиновлення.

Відповідно до ст.234 СК України на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження. Свідоцтво про народження, що було видане раніше, анулюється.

Держава регулює сімейні відносини з метою зміцнення сім`ї як соціального інституту і забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку, а усиновлення дитини провадиться у її найкращих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.

За правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Так, відповідно до висновку № 954 від 26 грудня 2023 року про недоцільність усиновлення одним з подружжя дитини другого з подружжя та відповідність його інтересам дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , затвердженого Виконавчим комітетом Боярської міської ради Київської області, у зв`язку з наявністю обставин які суперечать інтересам дитини виконавчий комітет Боярської міської ради вважає недоцільним усиновлення малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його вітчимом ОСОБА_2 на підставі того, що батько малолітнього не позбавлений батьківських прав відносно ОСОБА_5 та місце перебування його не відоме (а.с.7-8).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 вказував, що він вже тривалий час проживає разом із дружиною та її двома дітьми як одна сім`я, повністю виконує обов`язки батька, і діти визнають його своїм татом. Наголошує, що біологічний батько дитини - ОСОБА_6 зник одразу після народження сина та більше не брав участі в житті сім`ї. Також він не погоджується з відмовою органу опіки щодо доцільності усиновлення, наголошуючи на діях в інтересах дітей та бажанні створити повноцінну родину.

По справі встановлено, що малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає разом із заявником та своєю матір`ю - ОСОБА_1 .

Мати малолітньої дитини ОСОБА_5 - ОСОБА_3 у суді апеляційної інстанції пояснила, що його біологічний батько - ОСОБА_6 відразу після народження ОСОБА_8 покинув її з дітьми: ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та зник. Подальша доля ОСОБА_6 їй не відома.

Будь-яких доказів, які б могли спростувати чи поставити у розумний сумнів вказані твердження, матеріали справи не містять.

Тому в даному випадку наявні достатні підстави для висновку, що біологічний батько дитини ОСОБА_6 не проживає з дитиною понад шість місяців без поважних причин, не проявляючи до неї батьківської турботи та піклування, не виховує та не утримує її.

Отже, у даному випадку наявні підстави для висновку, що біологічний батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків без поважних причин понад шість місяців, а тому відсутність його згоди не перешкоджає усиновленню згідно з ч. 2 ст. 219 СК України.

Керуючись положеннями ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України, колегія суддів критично оцінює висновок виконавчого комітету Боярської міської ради № 954 від 26 грудня 2023 року, згідно з яким визнано недоцільним усиновлення малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його вітчимом ОСОБА_2 з тих підстав, що батько малолітнього не позбавлений батьківських прав відносно ОСОБА_5 та місце перебування його не відоме.

Колегія суддів вважає що цей висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини, а тому не може погодитися із таким висновком органу опіки та піклування.

До того ж колегія суддів враховує, що згідно з указаними вище вимогами сімейного законодавства висновок органу опіки та піклування носить для суду суто рекомендаційний характер.

Такий висновок органу опіки та піклування не має в своїй основі причинно-наслідкового зв`язку, оскільки сам по собі факт останнього відомого місця проживання батька дитини на тимчасово окупованій території не свідчить про наявність поважної причини його невиконання батьківських обов`язків, при тому, що з матеріалів справи не вбачається жодних дій з боку цієї особи щодо підтримання зв`язку з дитиною, участі у її житті, вихованні чи утриманні.

Під час апеляційного перегляду справи мати малолітнього ОСОБА_5 - ОСОБА_1 наполягала на задоволенні заяви ОСОБА_2 про усиновлення її дитини.

З висновку виконавчого комітету Боярської міської ради № 954 від 26 грудня 2023 року вбачається, що малолітній ОСОБА_5 в присутності начальника Служби у справах дітей Боярської міської ради надав письмову згоду на усиновлення.

Крім того, згідно із ч.1 ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Такі положення закріплені у ст.12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (дата підписання - 25 січня 1996 року, дата набрання чинності для України - 01 квітня 2007 року) під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09) (див. також. постанову Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 303/3102/19 (провадження № 61-13918св20)).

Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас, їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів (див. постанову Верховного Суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).

Так, під час апеляційного перегляду справи за участю матері ОСОБА_1 , як законного представника, був допитаний малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час якого він надав суду послідовні, змістовні та логічно зв`язані відповіді, відповідно до свого віку та рівня розвитку.

Загальна емоційна реакція дитини на питання суду була стабільною, впевненою, без ознак страху чи тривоги. Висловлювання дитини щодо заявника ОСОБА_2 мали позитивний емоційний характер, що свідчить про наявність емоційного зв`язку з ним та про прихильність до нього. На запитання суду, ким він вважає ОСОБА_2 в своєму житті, малолітній ОСОБА_5 назвав його своїм батьком.

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 08 жовтня 2024 року, та копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , виданого 26 червня 2024 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.184, 186).

Крім того, відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 , виданого 05 жовтня 2021 року, ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Мати - ОСОБА_21 (а.с. 185).

Із доданих до заяви сімейних фотографій, справжність та безпосередність яких ніким не ставиться під сумнів, вбачається, що ОСОБА_2 бере активну участь у житті родини загалом та малолітнього ОСОБА_5 (а.с.36-38).

Тому колегія суддів вважає, що у даному випадку у разі не оголошення ОСОБА_2 усиновлювачем малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матиме місце юридичне сепарування цієї дитини від інших дітей, батьком яких вже є ОСОБА_2 .

Судом апеляційної інстанції не встановлено, передбачених ст.212 СК України підстав, які виключають можливість усиновлення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, які свідчать про те, що заявник ОСОБА_2 має бажання усиновити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою надання йому батьківської любові та домашнього затишку, бажає і має можливість займатися його вихованням, здатний забезпечити стабільні та гармонійні умови для життя, є дієздатним, має добрий стан здоров`я, здатний створити для дитини належний матеріально-побутовий рівень проживання, може бути усиновлювачем та повністю прийняв на себе обов`язки по вихованню, піклуванню за ОСОБА_5 , створив усі необхідні умови для нормального фізичного, духовного і морального їх розвитку дитини, заявник проживає однією сім`єю разом з матір`ю дитини, з якою перебуває у зареєстрованому шлюбі, умови їх проживання забезпечені на належному рівні, та урахувавши думку ОСОБА_5 , який бажає усиновлення та вважає ОСОБА_2 своїм батьком, не проживання біологічного батька з дитиною без поважних причин, не виявлення біологічним батьком щодо дитини батьківської турботи та піклування, не виховання та не утримання біологічним батьком дитини, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 про усиновлення дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Таке усиновлення є соціально правильним, його метою є створення дитині стабільних та гармонійних умов життя, що відповідає власним інтересам дитини мати повноцінну сім`ю.

Колегія суддів зауважує про те, що відповідно до вимог закону, усиновителі насамперед мають забезпечити дитині стабільні та гармонійні домашні умови. Такі умови родина ОСОБА_2 та ОСОБА_1 має, а протилежного не встановлено.

За встановлених у справі обставин, інший по суті висновок буде суперечити інтересам неповнолітньої дитини на належну батьківську турботу та виховання, стабільні та гармонійні умови життя.

Колегія суддів, також вважає, що обставини, на які посилається заявник, свідчать не про формальне чи штучне створення сімейних відносин, а про реально сформовані та стабільні родинні зв`язки, що підтверджується тривалим спільним проживанням, виконанням заявником батьківських обов`язків, емоційною прихильністю дитини до нього, а також позитивними характеристиками з навчального закладу й участю дитини у висловленні своєї волі. У цьому контексті, на думку суду, наявність у заявника вже трьох неповнолітніх дітей, яка відповідно до п.2 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» може слугувати підставою для відстрочки, не є визначальною чи єдиною метою усиновлення, а лише супутньою обставиною в межах уже існуючих сімейних відносин. Таким чином, ризику зловживання правом на усиновлення в цілях ухилення від мобілізації виявлено не було, а дії заявника вбачаються послідовними, щирими та такими, що спрямовані на забезпечення найкращих інтересів дитини, відповідно до ст.224 СК України та Конвенції про права дитини.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що право біологічного батька малолітнього ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на доступ до правосуддя не є порушеним, оскільки, у випадку наявності передбачених законом підстав від має законним механізм юридичного захисту.

Так, відповідно до ч.1 ст.238 СК України, усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: 1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; 2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; 3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків.

Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 239 СК України, у разі скасування усиновлення припиняються на майбутнє права та обов`язки, що виникли у зв`язку з усиновленням між дитиною та усиновлювачем і його родичами; у разі скасування усиновлення дитина передається за бажанням батьків або інших родичів їм, а якщо це неможливо, - вона передається на опікування органові опіки та піклування.

Відповідно до ч.2 ст.239 СК України, у разі скасування усиновлення відновлюються права та обов`язки між дитиною та її батьками, іншими родичами за походженням.

Право на звернення до суду з позовом про скасування усиновлення чи визнання його недійсним мають батьки, усиновлювач, опікун, піклувальник, орган опіки та піклування, прокурор, а також усиновлена дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст.240 СК України).

Отже, установивши вказані вище обставини у своїй сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що заява ОСОБА_2 про усиновлення дитини підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Незвіського Дмитра Ярославовича задовольнити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Незвіського Дмитра Ярославовича задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Заяву ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Виконавчий комітет Боярської міської ради Київської області, про усиновлення дитини - задовольнити.

Оголосити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_5 , усиновлювачем малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Змінити прізвище та по батькові усиновленої дитини з « ОСОБА_5 » на « ІНФОРМАЦІЯ_8 » та з « ОСОБА_5 » на « ІНФОРМАЦІЯ_8 ».

Внести зміни до актового запису №34 від 14 листопада 2020 року про народження дитини, складений Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) та записати батьком ОСОБА_13 - ОСОБА_2 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 липня 2025 року.

Головуючий

Судді: