Справа № 629/6301/24
Номер провадження 2/629/61/25
29.07.2025 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі головуючого судді Ткаченко О.А., за участю секретаря Торенко Ю.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, -
Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить визнати недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації, інформацію розповсюджену відповідачем ОСОБА_2 , у його заяві до Московського районного суду м.Харкова від 23.05.2024 у справі №643/8139/23 про відвід; зобов`язати відповідача ОСОБА_2 спростувати поширену відносно нього недостовірну інформацію, шляхом особистого вибачення перед ним; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 200000 грн., та судовий збір в розмірі 3028 грн. В обґрунтування позову зазначає, що відносно нього в провадженні Московського районного суду м.Харків перебувало кримінальне провадження за ст.286 ч.1 КК України, потерпілим по кримінальному провадженню був відповідач ОСОБА_2 . Ухвалою вищевказаного суду від 18.07.2024 провадження по справі було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.249 КК України, а його було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку за ст.286 ч.1 КК України, в зв`язку з закінченням строків давності. Під час розгляду вищевказаного кримінального провадження потерпілим ОСОБА_2 23.05.2024 була надана заява про відвід судді, в обґрунтування якої зазначено наявність упередженості суду при розгляді цього кримінального провадження, що його сильно образило та обурило, бо ті недолугі домисли, які викладені у цій заяві, мають за собою, на його думку тільки причину відвертої неповаги як до нього, так і до суду. В своїй заяві образливій та невідповідній взагалі ніяким обставинам, відповідач, намагався покласти на нього тягар, того, що він ніколи в житті не робив, а саме надання будь якої неправомірної вигоди суду, за прийняття позитивного як для нього вигоди, та звинувачував суд, у отриманні від нього цієї вигоди, посилаючись на нього, або його близьких родичів у заінтересованості результатів провадження, що само по собі вже є наклепом на нього, бо всі твердження ОСОБА_2 про вищевказане відносно суду, прямо вказує на нього, як на особу, яка можливо якось впливала на суд, з метою позитивного вирішення цієї справи. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 24.05.2024 в задоволенні заяви ОСОБА_2 про відвід судді було відмовлено. Що на думку позивача є справедливим, та законним, бо голослівне не підтверджене взагалі будь якими доказами, або фактами, припущення ОСОБА_2 висловлені у цій заяві є наклепом на нього. Заявлені ОСОБА_2 претензії, окрім висловлювань та звинувачень позивача, в якомусь неподобстві, які б були у його причетності до впливу на суд, що взагалі є не припустимим, та таким, що нанесло позивачу образу у його нечистоплотності, що в свою чергу принизило його честь та гідність. А висловлені у заяві про відвід судді відповідачем причини, він вважає такими що поширювали про нього недостовірну інформацію.
Ухвалою суду було відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, надано строк учасникам справи для подання заяв по суті.
Від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Самардіної А.О. до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому остання просила відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що позов є безпідставним та необґрунтованим, оскільки ОСОБА_2 в рамках розгляду кримінального провадження скористався своїм правом на відвід, передбаченим КПК України, заява про відвід не містила жодних образливих висловлювань, щодо ОСОБА_1 , а сам текст заяви був спрямований і викладений щодо дій саме судді, ОСОБА_2 в наведеному тексті заяви про відвід не поширював жодної недостовірної інформації щодо ОСОБА_1 . Стосовно вимоги про стягнення моральної шкоди зазначила, що саме дії ОСОБА_1 спричинили ОСОБА_2 душевних та фізичних страждань, а не навпаки, оскільки в потерпілим по кримінальному провадженню було визнано ОСОБА_2 .
Позивачем було надано відповідь на відзив, згідно якої останній наполягав на задоволенні свої позовних вимог, зазначивши, що поширення неправдивої інформації, про яку йдеться мова у позові свідчить про принизливе ставлення відповідача до нього, що в свою чергу впливає на зниження цінності його особи.
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше.
Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд, дослідивши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
В ході розгляду вищевказаного кримінального провадження 23.05.2024 потерпілим ОСОБА_2 було подано заяву про відвід судді Московського районного суду міста Харкова Майстренко О.М. в якій одними з підстав для відводу було зазначено що: «суддя проводить та керує судовим процесом таким чином, ніби підіграє обвинуваченому у намірі уникнути відповідальності. Відповідно до вимог п.3,4 ч.1 ст.75 та ст.80 КПК України, заявляю, що суддя Майстренко О.М., не може брати участь у судовому розгляді справи 643/8139/23, оскільки, на мою думку, він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження; наявні інші обставини, які викликають сумнів у його неупередженості. З огляду на те, що він усіляко сприяє обвинуваченому уникнути відповідальності я вважаю, що суддя Майстренко О.М., має матеріальний або якийсь інший інтерес від даної справи.»
Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на свободу дотримання своїх поглядів, одержання і передання інформації та ідей без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
Відповідно до ч.1 ст.30 Закону України "Про інформацію", ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Згідно з положеннями ч.2 ст.30 Закону України "Про інформацію", оціночними судженнями, за винятком наклепу, висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до положень ст.277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини і основоположних свобод.
Як зазначено в постанові Верховного Суду України у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.08.2018 у справі №207/1161/17, згідно зі статтею 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Тлумачення вказаних статей свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.
Аналогічне роз`яснення висловлено і Верховним Судом України (абзац 2 пункту 16 постанови пленуму №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).
Відповідно до ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
В рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.
Таким чином, направляючи відповідні заяви, особа реалізує надане конституційне право, передбачене статтею 40 Конституції, а не здійснює поширення недостовірної інформації.
В абзацах 1 та 2 пункту 16 постанови пленуму №1 від 27 лютого 2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що, відповідно до статті 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.
Враховуючи вищевикладене, відомості, що до яких подає позов ОСОБА_1 є суб`єктивною думкою та оціночними судженнями відповідача ОСОБА_2 , яким було надано оцінку судом при постановленні ухвали про відмову в задоволенні заяви про відвід судді по справі 643/8139/23.
У відповідності до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 20.05.2019 року по справі №591/7099/16-ц, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.
Враховуючи наведене та встановлені обставини, оцінивши наявні у справі докази суд приходить до висновку про недоведеність позивачем поширення відповідачем відносно нього недостовірної інформації, що заподіяло останньому моральну шкоду.
Так, відповідно до п.4 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Нормою ст.1167 ЦК України встановлено, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Згідно ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивач не довів належними і допустимим доказами, заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, а тому така позовна вимога задоволенню не підлягає.
Згідно з ч.1ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у позові судовий збір покладається на позивача.
Керуючись ст.4,12,76-81,141,263,265 ЦПК України, суд,-
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Представник відповідача: адвокат Самардіна Аліна Олександрівна, Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ПТ №1401 від 21.03.2014, адреса робочого місця адвоката: Полтавська область, Миргородський район, с.Петрівці, пров.Садовий, б.10.

Суддя Олександр ТКАЧЕНКО