Провадження №22-ц/824/9821/2025
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського міського центру зайнятості, третя особа ОСОБА_2 про поновлення на посаді, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 13 лютого 2023 року вона працювала у Київському міському центрі зайнятості на посаді начальника Центрального управління. Наказом Київського міського центру зайнятості від 02 липня 2024 року № 210-к її звільнено з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає її звільнення незаконним, оскільки у неї є переважне право залишення на роботі через більш високу кваліфікацію, продуктивність праці та тривалий стаж роботи. У системі соціального захисту і працевлаштування населення вона працювала з 22 вересня 1992 року, неодноразово проходила курси підвищення кваліфікації, з 19 жовтня 2001 року працює на керівних посадах, має 11 ранг державного службовця, неодноразово нагороджувалась відзнаками за сумлінню працю.

Відповідачем не було їй запропоновано вакантних посад. Проте, за період з січня 2024 року по травень 2024 року відповідач 4 рази змінював штатний розпис, було створено нову філію Київського міського центру «Кар`єрний центр», введено 23 нових посади.

Вона є членом профспілкового комітету, проте відповідач не отримував згоди профспілкового комітету на її звільнення, що під час воєнного стану є обов`язковою умовою для звільнення працівника. Її примусили написати заяву по те, що вона добровільно виходить з профспілки, проте збори не проводились у зв`язку з воєнним станом.

У зв`язку з цим позивач просила суд поновити її на посаді начальника Центрального управління Київського міського центру зайнятості з 08 липня 2024 року; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 липня 2024 року по день ухвалення рішення суду; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 100 000 гривень.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12.02.2025 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 28.03.2025 року позивач подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими, ґрунтуються на припущеннях. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

22 квітня 2025 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів.

09.05.2025 року від відповідача до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване судове рішення - без змін.

У судове засідання, призначене на 12.06.2025 року, з`явився позивач, представник позивача та представник відповідача.

У судовому засіданні позивач підтримав своє клопотання про витребування доказів, а саме просив витребувати з Головного Управління ДПС в м. Києві належно завірені копій щоквартального об`єднаного звіту з ПДФО та ЄСВ, додаток №5 до звіту «відомості про трудові відносини та період проходження військової служби» Київського міського центру зайнятості за період І, ІІ та ІІІ кварталів 2024p.

В обґрунтування вказаного клопотання заявив, що з метою підготовки додаткових доказів до апеляційного суду для обґрунтування незаконності рішення суду першої інстанції він 25.03.20225 року направив адвокатський запит до Головного Управління ДПС в м. Києві для отримання інформації щодо дій відповідача Київського міського центру зайнятості, однак Головне Управління ДПС в м. Києві відмовило йому в наданні такої інформації, тому він позбавлений можливості отримати та надати вказані докази по справі.

Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У Постанові ВС від 13.01.2021 року у справі №264/949/19 зазначається, що відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Верховний суд роз`яснив, що тлумачення п. 6 ч. 2 ст. 356, ч. ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини справи, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положення про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Твердження про неможливість здобуття та подання до матеріалів справи заявлених до витребування нових доказів під час розгляду справи в суді першої інстанції апелянт обумовлював тим, що адвокат звернувся до Головного Управління ДПС в м. Києві з вимогою надати зазначені документи, однак останнє відмовило йому в цьому.

Зазначене обґрунтування не може бути прийняте апеляційним судом в якості належної підстави для витребування нових доказів на стадії апеляційного розгляду справи, адже з клопотання вбачається, що адвокат робив вищезгаданий запит вже після ухвалення судом першої інстанції рішення по справі. До цього цьому жодної спроби отримати вказані докази сторона позивача не вчиняла.

Враховуючи вищевикладене, належних обставин неможливості подання доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, апелянт не зазначив, у зв`язку з чим колегія суддів відмовила у задоволенні вказаного клопотання.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного:

Судом встановлено, що з 13 лютого 2023 року позивач працювала у Київському міському центрі зайнятості на посаді начальника Центрального управління.

Наказом Київського міського центру зайнятості від 02 липня 2024 року № 210-к позивача звільнено з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та встановлено виплатити останній вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку та компенсації у загальному розмірі 83813 гривень 38 копійок.

На виконання наказу Міністерства економіки України від 08 березня 2024 року № 6274 наказом Київського міського центру зайнятості № 290 від 13 березня 2024 року «Про утворення філії Київського міського центру зайнятості» створено філію Київського міського центру зайнятості «Кар`єрний центр», в структурі якої були передбачені Лівобережне та Правобережне управління.

Відповідач в ході розгляду справи зазначав про те, що нові структурні підрозділи були створені за рахунок перерозподілу штатних одиниць між існуючими та новими структурними підрозділами.

У травні 2024 року Державним центром зайнятості було ухвалено рішення про затвердження нової структури Київського міського центру зайнятості та зменшення граничної чисельності його працівників.

Наказом Державного центру зайнятості № 193 від 20 листопада 2023 року внесено зміни у додаток до наказу Державного центру зайнятості від 08 грудня 2022 року № 128, зокрема, граничну чисельність працівників затверджено у кількості 299.

Наказом Державного центру зайнятості № 83 від 06 травня 2024 року внесено зміни у додаток до наказу Державного центру зайнятості від 08 грудня 2022 року № 128, зокрема, граничну чисельність працівників Київського міського центру зайнятості зменшено з 299 до 210, тобто скороченню підлягали 89 штатних посад.

Наказом Київського міського центру зайнятості № 501 від 07 травня 2024 року «Про штатний розпис Київського міського центру зайнятості» введено в дію штатний розпис Київського міського центру зайнятості на 2024 рік, штатний розпис філії Київського міського центру зайнятості «Кар`єрний центр» на 2024 рік та ліквідовано управління Київського міського центру зайнятості, зокрема, і Центральне управління.

07 травня 2024 року позивача було ознайомлено з наказом Київського міського центру зайнятості № 501 від 07 травня 2024 року «Про штатний розпис Київського міського центру зайнятості» та повідомленням від 07 травня 2024 року про реорганізацію установи, скорочення штату працівників, про звільнення позивача 08 липня 2024 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач власноручно розписалась на вказаному повідомленні.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, зазначив, що в діях відповідача щодо винесення наказу від 02 липня 2024 року № 210-к про звільнення позивача з роботи відсутні ознаки неправомірності.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо колегія суддів зазначає, що в ході розгляду справи було встановлено, що ті переведення роботодавцем осіб на інше місце роботи, які зазначала позивач в якості обґрунтування незаконності її звільнення, мали місце ще до того, як її було попереджено про наступне вивільнення, відтак такі переведення не могли бути враховані як порушення процедури звільнення працівника за ч.1 ст.40 КЗпП України.

Не можуть бути прийняті судом і твердження апелянта стосовно того, що вже після попередження про її звільнення відповідачем було працевлаштовано 5 працівників.

Як убачається з матеріалів справи, усі вакансії, які були наявні у Київському міському центрі зайнятості у період з 07.05.2024 по 08.07.2024 року є тимчасовими посадами - на період відпустки основного працівника по догляду за дитиною, відтак не є вакантними, тобто вільними в аспекті обов`язку роботодавця запропонувати їх працівнику, попередженого про наступне звільнення, на виконання вимог ч.3 ст.49-2 КЗпП України.

Таким чином порушення процедури звільнення позивача у зв`язку з наведеними обставинами констатована бути не може.

Не може бути прийнята й позиція апелянта про незаконність її звільнення у зв`язку з непогодженням цього з профспілковим комітетом.

Як убачається з матеріалів справи, з 01.05.2024 року ОСОБА_1 не є членом первинної профспілкової організації, відповідні профспілкові внески із доходів ОСОБА_1 не утримувались. Заява про припинення відрахування внесків, відтак вихід із профспілки, позивачем була написана до 07.05.2024 року, тобто до наказу Київського міського центру зайнятості № 501 від 07.05.2024 «Про штатний розпис Київського міського центру зайнятості».

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Позивач стверджувала про те, що зазначена заява була написана нею під примусом. В той же час жодного належного доказу з даного приводу нею до суду представлено не було. За таких умов вказані твердження залишилися голослівними, відтак не можуть бути прийняті судом.

Протягом воєнного стану діють обмеження та особливості організації трудових відносин, які встановлює Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року, який набув чинності з 24 березня 2022 року № 2136-ІХ.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 вказаного Закону, у період дії воєнного стану норми ст. 43 КЗпП (розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за передньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації) не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ організацій, обраних до профспілкових органів.

Таким чином, виходячи зі вищезазначеного, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 ст. 40 КЗпП, у воєнний час може бути проведено без попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, за виключенням звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що роботодавець має право в період дії воєнного стану проводити звільнення працівників, які не були обрані до профспілкових органів, без попереднього погодження з первинною профспілковою організацією.

Крім того, у вказаному вище Законі обмеження щодо звільнення працівників без згоди профспілкового комітету діють лише для осіб, обраних до відповідних до профспілкових органів.

Позивач в суді апеляційної інстанції надавала пояснення, що також була обрана до такого органу, однак жодного документу на підтвердження вказаного факту до суду не надала. Більш того, позивач не змогла навіть зазначити, до якого саме виборного органу профспілкового комітету, коли саме та ким її було обрано.

За таких умов дане твердження не може бути прийняте судом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько