ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5293/25 Справа № 206/831/24 Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Ткаченко І.Ю.,

суддів: Пищиди М.М., Свистунової О.В.

за участю секретаря: Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Євгенія Олександрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна про визнання недійсним договорів купівлі-продажу

за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2025 року ,-

В С Т А Н О В И В :

19 лютого 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який обґрунтовує тим, що 17 вересня 2016 року між ним, як покупцем, та ОСОБА_2 , як продавцем, було укладено два договори-розписки, згідно яких продавець продає в довгострокове розстрочення дві земельні ділянки, а саме: земельна ділянка АДРЕСА_1 , площею 0,06 га., кадастровий номер :09:192:0278 та земельна ділянка АДРЕСА_2 , площею 0,06 га., кадастровий номер :09:192:0279. На протязі 2016-2017 років він сплачував періодичні платежі на загальну суму 121500,00 доларів США. У 2017 році він надав вимогу ОСОБА_2 про переоформлення земельних ділянок або повернення грошових коштів, однак жодної реакції на його вимогу з боку ОСОБА_2 не було. 13 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 , поручителя-ТОВ «Бухта Ніжна» про застосування наслідків нікчемності правочину та стягнення сплачених грошових коштів на загальну суму 3 075 165,00 гривень. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (судова справа №201/10611/19) від 17 жовтня 2019 року - позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково - застосовано наслідки недійсності правочину та вирішено стягнути зі ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у розмірі 3 100 475,00 гривень. Оскільки вказане судове рішення тривалий час ОСОБА_2 не виконувалось він також звернувся з позовною заявою про стягнення інфляційних втрат та річних відсотків на суму боргу та рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2022 року (судова справа №206/1033/22) позов було задоволено та ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти на суму 736 773,65 гривень, з яких 523 732,79 гривень - інфляційне збільшення, 213040,86 гривень - 3 % річних. Станом на час подачі позову, існує два невиконаних судових рішення, ухвалених на користь ОСОБА_1 , про стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошових коштів на загальну суму 3 837 248,65 грн. Окрім того, позивач зазначає, що йому стало відомо, що у ОСОБА_2 також існує ще один кредитор ОСОБА_5 , який надав на підставі боргової розписки від 14 лютого 2017 року ОСОБА_2 грошові кошти на суму 385 000 доларів США, а в подальшому рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська було задоволено позовні вимоги ОСОБА_5 та стягнуто з ОСОБА_2 борг у сумі 385 000 доларів США, що станом на сьогодні є 14 630 000 грн. Таким чином, в період 2016-2017 рр. ОСОБА_2 від ОСОБА_1 та ОСОБА_5 сумарно отримав грошові кошти на суму 18 467 248,60 грн. Розуміючи невідворотність виконання власних зобов`язань перед кредиторами, відповідач ОСОБА_2 , починаючи з березня 2017 року розпочав активні дії по переведенню на підконтрольних осіб належного йому майна з метою унеможливити у майбутньому виконання судових рішень шляхом звернення стягнення на належне боржнику майно. Так, 27 березня 2017 року ОСОБА_2 переоформив належну йому на праві власності земельну ділянку, площею 0,06 га., кадастровий номер :09:192:0278, за АДРЕСА_1 - на свого компаньйона ОСОБА_3 шляхом укладання договору купівлі-продажу за заниженою, неринковою ціною - 24 694,00 грн., а також 14 вересня 2017 року ОСОБА_2 переоформив належну йому на праві власності земельну ділянку, площею 0,06 га, кадастровий номер :09:192:0279, за АДРЕСА_2 , - на ОСОБА_3 шляхом укладання договору купівлі-продажу за умисно заниженою ціною, що не відповідало цінам ринку - 24 694,00 грн. В подальшому, з метою унеможливлення оскарження вказаних правочинів, ОСОБА_3 в свою чергу переоформив вказані земельні ділянки на іншу підконтрольну собі особу його цивільну дружину ОСОБА_4 , яка наразі і є номінальним власником. Оскільки станом на день подання даного позову у ОСОБА_2 відсутнє майно для погашення боргових зобов`язань перед позивачем, останній вважає, що укладення відповідачами спірних договорів купівлі-продажу має на меті уникнення від виконання судових рішень по стягненню грошових коштів в інтересах кредитора, отже дані правочини за своєю правовою природою є фраудаторними, як різновид фіктивних правочинів, адже спрямовані на уникнення виконання зобов`язань та майбутнього звернення стягнення в примусовому порядку на нерухоме майно. З врахуванням наведених обставин, позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_1 , площею 0,06 га., кадастровий номер :09:192:0278, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 27 березня 2017 року, а також застосувати наслідки недійсності правочину скасувавши в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис 19646407, вчинений 27 березня 2017 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко С.О. про право власності за ОСОБА_3 , на підставі договору договір купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 179 виданий 27 березня 2017 року, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_1 , площею 0,06 га, кадастровий номер :09:192:0278, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 22 липня 2022 року, а також застосувати наслідки недійсності правочину скасувавши в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 47405159, вчинений 22 липня 2022 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. про право власності за ОСОБА_4 , на підставі договору договір купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 1128, виданий 22 липня 2022 року, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_2 , площею 0,06 га, кадастровий номер :09:192:0279, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 14 вересня 2017 року, а також застосувати наслідки недійсності правочину скасувавши в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 22325830, вчинений 14 вересня 2017 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко С.О. про право власності за ОСОБА_3 , на підставі договору договір купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 810, виданий 14 вересня 2017 року, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки земельна АДРЕСА_2 , площею 0,06 га, кадастровий номер :09:192:0279, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 22 липня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г.за реєстровим № 1190, а також застосувати наслідки недійсності правочину скасувавши в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 47405295, вчинений 22 липня 2022 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. про право власності за ОСОБА_4 , на підставі договору договір купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 1190, виданий 22 липня 2022 року.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Євгенія Олександрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна про визнання недійсним договорів купівлі-продажу задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_1 , площею 0,06 га, кадастровий номер :09:192:0278, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 27 березня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко С.О. за реєстровим № 179, скасувавши в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис 19646407, вчинений 27 березня 2017 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Іщенко С.О. про право власності за ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 179 виданий 27 березня 2017 року.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_1 , площею 0,06 га., кадастровий номер :09:192:0278, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 22 липня 2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. за реєстровим № 1128, скасувавши в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 47405159, вчинений 22 липня 2022 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. про право власності за ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 1128, виданий 22 липня 2022 року.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_2 , площею 0,06 га, кадастровий номер :09:192:0279, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 14 вересня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко С.О. за реєстровим № 810, скасувавши в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 22325830, вчинений 14 вересня 2017 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко С.О. про право власності за ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 810, виданий 14 вересня 2017 року.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_2 , площею 0,06 га, кадастровий номер :09:192:0279, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 22 липня 2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. за реєстровим № 1190, скасувавши в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 47405295, вчинений 22 липня 2022 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. про право власності за ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 1190, виданий 22 липня 2022 року.

Також вирішено питання щодо судових витрат (том 212-231).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (том 3 а.с.1-8).

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_2 , площею 0,06 га, кадастровий номер :09:192:0279, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_1 , площею 0,06 га., кадастровий номер :09:192:0278 укладених 22.07.2022 року та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог в повному обсязі (том 3 а.с.11-21).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.09.2016 року між ОСОБА_1 , як покупцем та ОСОБА_2 , як продавцем, було укладено два договори-розписки, згідно яких продавець продає в довгострокове розстрочення дві приватизовані земельні ділянки, кожна площею по 0,06 га., зі спорудами (будинок 570 кв.м., гараж 70 кв.м., огорожа по периметру) з загальною виїзною групою (металеві ворота з алеєю). Вказані земельні ділянки розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_1 . Споруди, які знаходяться на вказаних ділянках (будинок, гараж, огорожа), не введені в експлуатацію (а.с.10 11 т. 1).

Умовами договорів-розписок від 17.09.2016 року визначалося, що всі оплати по ним фіксуються на другому аркуші договору.

Відповідно до одного договору-розписки від 17.09.2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , встановлювався розмір оплати 60 000,00 доларів США. Строк виконання ОСОБА_1 взятого на себе зобов`язання вказано до 01.05.2017 року. Строк виконання ОСОБА_2 взятого на себе зобов`язання у договорі-розписці сторонами не визначено. На другому аркуші договору-розписки підписом ОСОБА_2 визначені суми, які були сплачені ОСОБА_1 та отримані ОСОБА_2 , залишок несплачених сум. Так, по даному договору-розписці було сплачено 60 000,00 доларів США, тобто ОСОБА_1 сплатив всю суму за договором-розпискою від 17.09.2016 року. Крім того, згідно договору-розписки зазначено, що з 01.05.2017 по 01.02.2018 отримано пеню у розмірі 1200 доларів США.

За другим договором-розпискою від 17.09.2016 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , встановлювався розмір оплати 180 000,00 доларів США. Строк виконання ОСОБА_1 взятого на себе зобов`язання вказано до 01.10.2017 року. Строк виконання ОСОБА_2 взятого на себе зобов`язання у договорі-розписці сторонами не визначено. На другому аркуші договору-розписки підписом ОСОБА_2 визначені суми, які були сплачені ОСОБА_1 та отримані ОСОБА_2 , залишок несплачених сум. Так, по даному договору - розписці було сплачено 62 500,00 доларів США. Крім того, згідно договору-розписки зазначено, що з 01.05.2017 по 01.02.2018 отримано пеню у розмірі 1200 доларів США (а.с.12-14 т. 1).

Протягом 2016-2018 років покупцем сплачувалися періодичні платежі на загальну суму 122 500,00 доларів США, без урахування пені.

10 березня 2017 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_1 договір у простій письмовій формі, оформлений у вигляді розписки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 , який діє від імені своєї матері ОСОБА_6 (власника двох ділянок за адресою: АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_1 ) зобов`язався продати ОСОБА_3 на умовах розстрочення платежу квартиру АДРЕСА_3 за 20000 доларів США, а ОСОБА_3 , зобов`язався оплатити ці кошти з розстроченням платежу протягом 6 місяців (а.с.117 т. 1).

На виконання вказаної домовленості ОСОБА_3 було передано ОСОБА_1 : 01 березня 2017 року 500 доларів США; 13 березня 2017 року 7000 доларів США; 23 березня 2017 року 4 600 доларів США; 25 травня 2017 року - 1500 доларів США; 21 червня 2017 року - 900 доларів США; 11 липня 2017 року - 500 доларів США. Додатково ОСОБА_3 сплатив ОСОБА_1 за квартиру АДРЕСА_4 (на першому поверсі) 12 липня 2017 року 18500 доларів США. Строки виконання у договорі не зазначені.

27 березня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_1 , кадастровий номер № :09:192:0278, площею 0.06 га, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Є.О. за реєстровим № 179 (а.с.25-26 т.1).

Згідно п.2 договору купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_1 , кадастровий номер № :09:192:0278, площею 0,06 га. належить продавцю ( ОСОБА_2 ) на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого 24 квітня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Воробйовою О.О. за реєстровим № 542.

Згідно пункту 4 договору продаж був вчинений за домовленістю сторін за 24694 грн., які під час підписання договору було передано продавцю ОСОБА_2 ..

14 вересня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_2 , кадастровий номер № :09:192:0279, площею 0.06 га, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Є.О. за реєстровим № 810 (а.с.27-28 т. 1).

Згідно п. 2 договору купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_2 , кадастровий номер № :09:192:0279, площею 0,06 га. належить продавцю ( ОСОБА_2 ) на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого 24 квітня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Воробйовою О.О. за реєстровим № 540.

Згідно пункту 4 договору продаж був вчинений за домовленістю сторін за 24 694 гривні, які під час підписання договору було передано продавцю ОСОБА_2 ..

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсними вказаних договорів купівлі-продажу земельних ділянок, як таких, що вчинені під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2020 року було задоволено заяву позивача ОСОБА_2 про залишення позову до ОСОБА_3 без розгляду.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ ОСОБА_7 про застосування наслідків нікчемності правочину, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.03.2022 у справі № 201/10611/19, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , застосовано наслідки недійсності правочину та стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачені грошові кошти у розмірі 3 100 475 грн., а також судовий збір у розмірі 9605 грн. (а.с.35-52 т. 1).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2022 року (судова справа № 206/1033/22) було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та ухвалено стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти на суму 736 773,65 гривень, з яких 523 732,79 гривень - інфляційне збільшення, 213 040,86 гривень - 3 % річних (а.с.53-56 т. 1).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13.12.2022 у справі № 201/6648/20 позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_8 , про стягнення безпідставно отриманих коштів задоволено та стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 33 500 доларів США отриманих ОСОБА_1 в межах договору-розписки від 10.03.2017 укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.133-137 т.1).

22 липня 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_1 , кадастровий номер № :09:192:0278, площею 0.06 га, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. за реєстровим № 1128 (а.с.29-31 т. 1).

Згідно пункту 2 договору продаж був вчинений за домовленістю сторін за 19308,23 грн., які під час підписання договору було передано продавцю ОСОБА_3 ..

22 липня 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_2 , кадастровий номер № :09:192:0279, площею 0,06 га., посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. за реєстровим № 1190 (а.с.32-34 т.1).

Згідно пункту 2 договору продаж був вчинений за домовленістю сторін за 19308,23 гривні, які під час підписання договору було передано продавцю ОСОБА_3 ..

Відповідно до листа від 25.11.2024 № 01.29/9668 приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжи Олександра Володимировича, у нього в провадженні перебуває зведене виконавче провадження ЗВП № 71919990 до складу якого входять: ВП № 71919910 з примусового виконання виконавчого листа Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.04.2022 року по справі 201/10611/19, про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачених грошових коштів у розмірі 3 100 475,00 гривень; ВП № 71919947 з примусового виконання виконавчого листа Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17.10.2022 року по справі 206/1033/22 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 736 773,65 гривень, з яких 523 732,79 гривень інфляційне збільшення, 213040,86 гривень 3% річних, а також стягнути сплачений судовий збір у розмірі 7 367,73 гривень. Станом на 25.11.2024 в межах примусового виконання зведеного виконавчого провадження з боржника стягнута сума в розмірі 3 186 765 грн., з якої в свою чергу сума в розміри 2 890 877,27 грн. стягнута та перерахована безпосередньо на користь стягувача, сума в розмірі 289 087,73 грн. основна винагорода та 6 800 грн. витрати виконавчого провадження (ВП 71919910 - 2 331 336,04 грн. боргу перед стягувачем, 233 133,61 грн. основної винагороди та 6500 грн. витрат виконавчого провадження; ВП 71919947 559 541,23 грн. боргу перед стягувачем, 55 954,12 грн. основної винагороди та 300 грн. витрат виконавчого провадження), тобто залишок нестягнутої суми боргу складає 1 049 113,01 грн., з яких сума боргу перед стягувачем 953 739,11 грн. та 95 373,90 грн. основної винагороди, а саме 769 138,96 грн. боргу перед стягувачем та основної винагороди 76 913,89 в межах ВП 71919910 та 184 600,15 грн. перед стягувачем та 18 460,01 основної винагороди в межах ВП 71919947 (а.с.137 т.2).

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Так, за змістом ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Згідно із ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 Цивільного кодексу України), дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 виходив із обставин укладення фраудаторого правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначаючи таке: «… договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора».

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 09 лютого 2023 року у справі № 910/12093/20.

Згідно із частинами 2, 3 ст.13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року N 2-р (II)/2021 у справі N 3-95/2020 (193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції Українита вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник (відчужувач), який відчужує майно на підставі договору на об`єктивно невигідних для себе умовах на користь іншої особи після виникнення у нього зобов`язання щодо повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України).

Така правова позиція викладена в постанові Великої палати ВС від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц.

Так, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) слідує, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Відповідно до правового висновку, зробленого у Постанові КЦС ВС від 24 лютого 2021 року у справі № 757/33392/16 визначено, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься:

- момент укладення договору;

- контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа);

- ціна (ринкова/неринкова),

- наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Такі висновки зробив Верховний Суд у Постанові від 10 травня 2023 року у справі 755/17944/18.

Матеріалами справи встановлено, що на момент укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спірних договорів купівлю-продажу земельних ділянок від 27.03.2017 та 14.09.2017 у ОСОБА_2 існували зобов`язання за укладеними двома договорами розписками від 17.09.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за якими ОСОБА_2 мав би відчужити спірні земельні ділянки разом з недобудованим домоволодінням на користь ОСОБА_1 .

За першим договором - розпискою від 17.09.2016, в якому передбачалося відчуження двох спірних земельних ділянок за 60 000 дол. США, станом на 27.03.2017 року ОСОБА_2 від ОСОБА_1 були отримані грошові кошти в розмірі 31 600 дол. США.

За другим договором-розпискою від 17.09.2016, в якому передбачалося відчуження недобудованого домоволодіння за 180 000 дол. США, станом на 14.09.2017 року ОСОБА_2 від ОСОБА_1 були отримані грошові кошти в розмірі 55 200 дол. США.

Таким чином, беззаперечним є той факт, що ОСОБА_2 достеменно було відомо про існування в нього зобов`язання здійснити відчуження вказаного майна на користь ОСОБА_1 , оскільки в разі порушення виконання своїх зобов`язань, ОСОБА_1 буде пред`являти вимогу щодо повернення отриманих грошових коштів, а також він розумів, що в майбутньому на його майно може бути звернуто стягнення в примусовому порядку.

Суд 1 інстанції встановив, що згідно пояснень ОСОБА_2 наданих ним безпосередньо в судовому засіданні, що він дійсно не мав наміру відчужувати спірні земельні ділянки на користь ОСОБА_1 , оскільки грошові кошти, які він отримав від нього він витратив на свої власні потреби, а тому вирішив здійснити відчуження земельних ділянок на користь ОСОБА_3 , який нібито запропонував ОСОБА_2 вищу вартість за спірне майно.

Судом 1 інстанції не залишено поза увагою і та обставина, що за декілька тижнів, що передували укладеним договорам купівлі-продажу земельних ділянок з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 отримував від ОСОБА_1 письмові вимоги від 15 березня 2017 року та від 01 вересня 2017 року про переоформлення земельних ділянок або повернення грошових коштів, ознайомившись з якими, відповідач ОСОБА_2 , підтвердив в судовому засідання, що він їх дійсно отримував та підпис на цих вимогах про їх отримання стоїть його.

Судом 1 інстанції звернута увага на той факт, що після відчуження спірних земельних ділянок, ОСОБА_2 продовжує приймати грошові кошти від ОСОБА_1 , а тому його дії з відчуження майна на користь ОСОБА_3 є очевидно недобросовісними та спрямованими на уникнення від виконання зобов`язань перед ОСОБА_1 .

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Надаючи оцінку діям ОСОБА_3 , як добросовісного набувача нерухомого майна, суд 1 інстанції виходив з наступного.

10 березня 2017 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_1 договір у простій письмовій формі, оформлений у вигляді розписки, за яким в розстрочку придбав квартиру АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 в недобудованому домоволодінні на спірних земельних ділянках (а.с.117 т.1).

При укладанні зазначеного договору ОСОБА_3 мав би переконатися чи є продавець власником майна, чи є в нього повноваження на право розпорядження цим майном.

Ці питання очевидно є першочерговими, які з`ясовує добросовісний набувач майна.

Крім того, судом враховано той факт, що ОСОБА_3 продовжував сплачувати грошові кошти за квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 ОСОБА_1 , будучи вже власником земельних ділянок.

Сторони в судовому засіданні не заперечували той факт, що позивач ОСОБА_1 тривалий час мешкав в розташованому будинку на земельних ділянках, в тому числі після набуття ОСОБА_3 права власності на них, щонайменше з 2017 по 2023 рік, про що свідчить лист-вимога від 15.01.2021, підписана ОСОБА_3 та направлена на адресу ОСОБА_1 з вимогою протягом трьох днів звільнити квартиру АДРЕСА_7 (а.с.179 т.1).

Зазначені обставини, підтверджують, що ОСОБА_1 дійсно не був обізнаний, що ОСОБА_2 здійснив відчуження земельних ділянок на користь ОСОБА_3 та останній є власником нерухомого майна.

Також судом 1 інстанції враховано, що ОСОБА_1 отримував грошові кошти від ОСОБА_3 за виконання взятого на себе зобов`язання добудувати домоволодіння, ввести його в експлуатацію та передати у власність ОСОБА_3 дві квартири, але у той же час ОСОБА_1 продовжував сплачувати вартість земельних ділянок на користь ОСОБА_2 в рахунок майбутнього отримання їх у власність.

Крім того, судом 1 інстанції звернута увага щодо вартості земельних ділянок, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , яка зазначена в договорі купівлі-продажу від 27.03.2017 та 14.09.2017, а саме в розмірі 24694 грн. за кожну, оскільки на ній, як визнають всі сторони, вже було недобудоване домоволодіння з господарськими спорудами та огорожею. За таких умов, в оскаржуваних договорах, на переконання суду, прослідковуються ознаки знецінення зі спливом часу, що суперечить таким об`єктивним обставинам як інфляція, ріст курсу валют, зріст попиту на ринку нерухомого майна, в тому числі, коли домоволодіння постійно добудовувалося, а саме станом на 24.04.2014 оціночна вартість складає 81 409,53 грн., станом на 27.03.2017 оціночна вартість складає 24 694,00 грн., станом на 22.07.2022 оціночна вартість складає 19 308,23 грн. (про що вказано в самих договорах).

В суді 1 інстанції відповідачі ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 не довели належними доказами, що між ними існували будь-які інші домовленості та були проведені ринкові розрахунки за нерухоме майно, окрім грошових коштів, які зазначені в договорах купівлі-продажу земельних ділянок від 27.03.2017 та 14.09.2017.

Також суд 1 інстанції поставився критично до посилань ОСОБА_3 на заяву про відмову від позову, в якій ОСОБА_2 зазначав, що отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 20 000 дол. США в рахунок вартості відчужених на користь ОСОБА_3 нерухомого майна та ця заява була подана до Самарського районного суду м. Дніпропетровська в межах цивільної справи № 206/651/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсними вказаних договорів купівлі-продажу земельних ділянок, як таких, що вчинені під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах - оскільки ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2020 року було задоволено заяву позивача ОСОБА_2 про залишення позову до ОСОБА_3 без розгляду та будь-яких встановлених обставин отримання ОСОБА_2 грошових коштів судом не встановлювалось, у зв`язку з чим дані обставини підлягають доказуванню на загальних засадах, в порядку визначеному ст.ст. 12,13 ЦПК України.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 під час розгляду даної справи обставини щодо отримання грошових коштів в розмірі 20 000 дол. США не визнав, а ОСОБА_3 належних та допустимих доказів про це, суду не надав.

Щодо тверджень про платоспроможність ОСОБА_2 , то судом 1 інстанції враховувалося наявність залишку не стягнутої суми боргу у розмірі 1 049 113,01 грн., що підтверджується листом від 25.11.2024 № 01.29/9668 приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжи Олександра Володимировича (а.с.137 т.2).

Як було встановлено під час розгляду даної справи, відповідач ОСОБА_2 , за його словами, на час судового розгляду не працює, будь-якого майна не має, ухилився від повернення боргу, в добровільному порядку рішення суду не виконує, отже виконання рішення судів добровільно та в повному обсязі є неможливим.

18 грудня 2024 року по справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24) Велика Палата Верховного Суду виснувала:

105. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства.

106. Добросовісність при реалізації прав і повноважень передбачає неприпустимість зловживання правом, яка виходячи з конституційних положень означає, що здійснення прав та свобод людини не повинне порушувати права та свободи інших осіб.

107. Відповідно до частин першої - четвертої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

108. Отже, приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин.

109. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

110. Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

111. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

112. У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 2-591/11 зазначено: «В юридичній науці та судовій практиці договори, дії, бездіяльність та рішення органів, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору і така мета досягнута, називають фраудаторними. Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такий, що вчинений боржником на шкоду кредиторам».

113. Що ж до фраудаторного правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм шикани (зловживання правом). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку (пункти 110, 111 постанови Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19), постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.09.2022 у справі № 902/858/15 (пункт 78), від 19.01.2023 у справі № 925/1248/21 (925/111/22) (пункт 89), від 16.02.2023 у справі № 903/877/20 (903/150/22) (пункт 34), від 19.04.2023 у справі № 912/2007/18).

114. Отже, правочин, що вчиняється з метою завдати шкоди кредитору і який досягає цієї мети, є фраудаторним.

115. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним.

116. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин.

Таким чином, основною ознакою фраудаторного правочину є майновий критерії боржник перестає бути платоспроможним.

Тобто, після укладення вказаних вище оспорюваних договорів боржник ОСОБА_2 став неплатоспроможним.

Також суд 1 інстанції не погодився з твердженнями представника відповідача ОСОБА_3 про наявність у ОСОБА_2 іншого нерухомого майна домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , оскільки в судовому засіданні ОСОБА_3 повідомив, що ОСОБА_2 звертався до нього з проханням скласти розписки, за якими ОСОБА_2 нібито взяв в борг у ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 180 000 дол. США з метою подальшого виведення майна боржника ОСОБА_2 , однак сам ОСОБА_3 відмовився.

В судовому засіданні не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_2 14.02.2017 року була складена боргова розписка про отримання коштів від ОСОБА_5 на суму 385 000 дол. США, за якою на підставі рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська у справі № 206/6319/19 було розпочато процедуру примусового стягнення на вище вказане нерухоме майно (а.с.65-68 т.1).

У Постанові від 20 травня 2020 року по справі № 922/1903/18 Верховний Суд зазначив, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значущі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що всі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином і своєчасно виконані. Тому всі боржники мають добросовісно виконати всі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання надати справедливе та своєчасне задоволення прав і правомірних інтересів кредитора. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі N 6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі N 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі N 359/1654/15.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі N 369/11268/16-ц (провадження N 14-260цс19) зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне передання майна у власність іншій особі на платній основі за ринкову ціну), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Визнання правочину недійсним пов`язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановленням наслідків, передбачених законом. Тому належне вирішення цього питання має велике значення не тільки для учасників таких правовідносин, а й для третіх осіб.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин другої та третьої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 13 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності / відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Вказана правова позиція викладена і в останній Постанові Верховного Суду від 03 лютого 2025 року справа № 185/10500/21 (провадження № 61-14539св23).

Подібні висновки викладено і в постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 761/42671/18 (провадження № 61-6488св24), від 08 січня 2025 року у справі № 760/21831/18 (провадження № 61-151св23).

Враховуючи встановлені судом 1 інстанції обставини справи, з урахуванням заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, суд1 інстанції дійшов правильного висновку з яким погоджується колегії суддів, що договори купівлі-продажу земельних ділянок від 27.03.2017 року та 14.09.2017 року, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають ознаки фраудаторного правочину, а тому підлягають визнанню недійсними із застосуванням наслідків недійсності правочинів.

Щодо заявлених позовних вимог про визнання недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочинів договорів купівлі-продажу земельних ділянок укладених 22.07.2022 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Тлумачення статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

- особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

- враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).

Матеріалами справи встановлено, що учасники цивільних відносин (сторони договорів купівлі-продажу земельних ділянок) використали цивільно-правовий інструментарій (уклавши договори купівлі-продажу земельних ділянок) для унеможливлення звернення стягнення на спірне нерухоме майно, що зумовило для позивача настання таких негативних наслідків.

Суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, що обраний позивачем спосіб захисту (відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення майна ОСОБА_2 ), передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача у спірних правовідносинах.

Під час розгляду справи відповідачі не заперечували, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є друзями та мають близькі відносини.

Відповідач ОСОБА_4 пояснила суду 1 інстанції, що пропозиція про продаж земельних ділянок надійшла особисто від ОСОБА_3 , а тому зважаючи на близькі відносини між ними, ОСОБА_3 міг би повідомити або не бажав повідомляти ОСОБА_4 про наявність судових справ, в яких предметом спору виступало спірне майно, де ОСОБА_3 був, як позивачем по справі, так і відповідачем.

Отже, договори купівлі-продажу земельних ділянок між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені з наміром перешкодити виконанню зобов`язань за договорами розписками від 17.09.2016 та майбутньому зверненню стягненню на майно в примусовому порядку, а наступні укладені договори купівлі-продажу земельних ділянок від 22.07.2022 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 унеможливили їх витребування від ОСОБА_3 .

Крім того, як було зазначено представником позивача, ОСОБА_1 мешкав в спірному домоволодінні до кінця лютого 2023 року, після чого в кінці лютого 2023 року повертаючись до свого місця мешкання за адресою: АДРЕСА_8 , побачив, що вхід до його квартири АДРЕСА_9 в будинку був заварений металоконструкціями, що унеможливило доступ, у зв`язку з чим ним була подана заява про вчинення кримінального правопорушення до відділу поліції.

В спірних договорах купівлі-продажу земельних ділянок від 22.07.2022 року вартість земельних ділянок зазначена в розмірі 19 308,23 грн., що вочевидь не відповідає ринковими, з огляду на те, що з наданої ОСОБА_3 суду копії відповіді ТОВ «Оціночна компанія «СТАНДАРТ» орієнтовна середня вартість цих земельних ділянок станом на 24.02.2020 року вже складала 125000 гривень за кожну (а.с.213 т.1).

На підставі вище викладено, колегії суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 22.07.2022 року укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 недійсними, також підлягають задоволенню.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції про не застосування наслідків спливу строків позовної давності, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України - загальна позовна давність встановлюється тривалістю в 3 роки.

Позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а саме пункту 12, передбачено, що на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257, 258 Цивільного кодексу України продовжуються на строк дії такого карантину.

У зв`язку з початком повномасштабного вторгнення 24.02.2022 року законодавець вніс до Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України пункт 19, яким на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст. 257-259 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк його дії.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 19.02.2024 року, строк позовної давності за яким не сплинув, тому наслідки спливу строків позовної давності строк - судом не застосовується.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими доказами по справі.

Доводи апеляційних скарг, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянтів, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційних скарг, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Крім того, апелянти не скористалися наданими їм правами, не обґрунтували свої заперечення та доводи апеляційних скарг, не надали суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Вступна та резолютивна частини проголошені 23 липня 2025 року.

Повний текст постанови складено 24 липня 2025 року.

Судді: