МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2025 р. Справа №370/3309/24

Провадження № 2/370/1331/24

Макарівський районний суд Київської області у складі:

головуючої судді Сініциної О.С.

із секретарем судового засідання Гребінською Н.П., Снитко А.А.

за участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції)

представника відповідача, адвоката Прокопцева С.В. (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договорів дарування удаваними правочинами, визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя

у с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Макарівського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договорів дарування удаваними правочинами, визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначила що 19 лютого 2014 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 укладений шлюб. До укладення шлюби вони проживали разом однією сім`єю, вели спільне господарство. У період шлюбу, а саме 11 червня 2014 року вони придбали житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

У 2018 році шлюбні відносиyи фактично припинились, за рішенням суду шлюб був розірваний. Питання поділу спільного сумісного майна подружжя не виникало, оскільки до весни 2022 року позивач вважала, що житловий будинок та земельна ділянка є спільною власністю подружжя. Однак, після повномасштабного вторгнення ОСОБА_2 її попросив забрати з будинку документи на будинок та земельну ділянку, щоб передати їх його матері й вона виявила, що майно було придбане на підставі договорів дарування, а серед документів був наявний оригінал розписки від імені відповідача ОСОБА_3 , з якої вбачається, що вона отримала від ОСОБА_2 5 500 доларів США у рахунок придбання спірного житлового будинку та земельної ділянки, претензій до нього немає.

ОСОБА_3 не є родичкою ОСОБА_2 та вони не були знайомі до укладення угоди, а тому договори дарування є удаваними правочинами, якими порушені її права на спільну сумісну частку майна подружжя, придбаного за період шлюбу. Під час укладання спірних договорів, позивачка не була присутня у нотаріуса та не була обізнана щодо їх існування.

Представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Прокопцев С.В. звернувся до суду із відзивом на позов та вказав, що позивачеві було відомо про укладення договорів дарування ще з 2014 року, вона не могла не знати, що у період шлюбу під час придбання власності та нотаріального посвідчення угод необхідна згода іншого подружжя.

Крім того, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не було секретів один від одного, вона знала де зберігаються документи, у тому числі, і договори дарування. Це також підтверджується тим, що у 2017 році здійснювалося листування з відділом Держгеокадастру у Макарівському районі щодо меж земельної ділянки (лист від 11.10.2017 № 3127/172-17).

Шлюб був розірваний у 2019 році, а тому не зрозуміло навіщо ОСОБА_2 би просив позивачку забрати якісь його документи.

У зв`язку з цим, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог та застосувати строк позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, судові повістки були повернуті до суду із відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою», що з урахуванням пункту 4 частини восьмої статті 128 Цивільного процесуального кодексу України вважається належним повідомленням особи про розгляд справи. Про розгляд справи 11 липня 2025 року відповідач ОСОБА_3 була повідомлення через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Суд розглядав справу за відсутності співвідповідача ОСОБА_3 .

У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач ОСОБА_2 та його представник просили відмовити у задоволені позовних вимог та застосувати строк позовної давності.

Заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи, суд встановив таке.

Згідно з частиною першою статті 4, частини першої статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За приписами частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зі свого боку, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно із частинами першою-п`ятою статті 263 Цивільного процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 Цивільного кодексу України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із частиною першою статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписами статті 235 Цивільного кодексу України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Суд встановив, що 11 червня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був нотаріально посвідчений Договір дарування житлового будинку, згідно з яким ОСОБА_3 подарувала на користь ОСОБА_2 належний їй на праві приватної власності житловий будинок, який розташований:

АДРЕСА_1 та Договір дарування земельної ділянки, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:006:0017.

Як вбачається із матеріалів справи, що 19 лютого 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрований шлюб, який розірваний Святошинським районним судом міста Києва рішенням від 27 листопада 2019 року.

Тобто, договори дарування укладені у період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Як повідомила позивач у судовому засіданні після одруження власного житла у них не було, проживали у подруги в селі Берестянка Бучанського району Київської області, а тому подружжя мало намір придбати власне житло.

Так, у неї були свої заощадження у розмірі 5 500 доларів США, які вона без вагань передала чоловікові для придбання спірного житлового будинку у ОСОБА_3 , з якою вони не були до цього знайомі. В день зустрічі з ОСОБА_3 для обговорення попередніх домовленостей покупки нерухомого майна, позивачка залишилася в машині із новонародженим сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як виявилось замість договору купівлі-продажу, її колишній чоловік уклав з

ОСОБА_3 договори дарування, про які вона дізналася випадково весною 2022 року. Сім`я мала намір придбати житло для спільного проживання, а також для забезпечення майбутнього їхнього сина, однак ОСОБА_2 розпорядився її заощадженнями у незаконний спосіб, позбавивши права власності й її і сина, оскільки, може розпорядитись цим майном на власний розсуд.

Зі змісту копії розписки від 11 червня 2024 року, наявною в матеріалах справи вбачається, що ОСОБА_3 , мешкає в АДРЕСА_2 отримала 5 500 доларів США від продажу будинку. Претензій не має.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник, у судовому засіданні, заперечуючи проти позовних вимог, зокрема, зауважили, що розписка не має відношення до

ОСОБА_2 , не зрозуміло про який будинок йде мова.

Водночас відповідач повідомив, що договори дарування укладались, оскільки їм не вистачало коштів, тож позивачці повідомив про укладання саме договорів дарування.

Також, відповідач повідомив, що родинних зв`язків із дарувальницею він не має, вона його гарна подруга. До укладання угоди були знайомі декілька років.

За яких обставин і де він познайомився із ОСОБА_3 , ОСОБА_2 суду не повідомив.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року в справі № 6-133цс12, від 07 вересня

2016 року в справі № 6-1026цс16, які надалі підтримані у постановах Верховного Суду:

від 07 листопада 2018 року в справі № 742/1913/15 (провадження № 61-13992св18),

від 21 серпня 2019 року в справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року в справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20) та підтримані у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого

2022 року в справі № 346/2238/15 (провадження № 61-14680сво20).

Також зазначене узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року в справі № 346/2238/15 (провадження № 61-14680сво20) зроблено висновок про те, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

Суд, розглядаючи питання щодо удаваності договору дарування, має встановити мотиви передачі в дар майна, зокрема у випадках, коли дарувальник та обдарований не перебувають у родинних відносинах. Правочин дарування позбавлений економічного сенсу і може бути вчинений лише за наявності дружніх, родинних чи будь-яких інших відносин, які б могли пояснити такий правочин. Таке виснував у своїй Постанові від 03 листопада 2022 Верховний Суд у справі № 912/3747/20.

Аналіз, наведених належних та допустимих доказів, вказує на те, що позивач довела обставини, які підтверджують укладення між відповідачами удаваного правочину, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме те, що договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідчений 11.06.2014 року приватним нотаріусом Броварського нотаріального округу Київської області Іваненком О.В. є удаваними правочинами, що приховують інші правочини договори купівлі-продажу.

Доводи ОСОБА_2 та його представника про неналежність розписки, як доказу, не заслуговують на увагу, оскільки він безпосередньо стосується обставин справи, підтверджує позовні вимоги, містить достатні реквізити для можливості його об`єктивної оцінки.

Згідно із частинами першою, другою статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, житловий будинок та земельна ділянка кадастровий номер :02:006:0017, які розташовані: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини першої статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Тобто позивач вправі заявити вимогу про визнання за нею права власності на частку у спірному нерухомому майні.

Щодо застосування строку позовної давності, як вбачається із матеріалів справи представником відповідача звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності.

Статте 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України ).

Відповідно до частини першої статті 262 Цивільного кодексу України, за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення Європейського суду з прав людини від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Заявлене представником відповідача клопотання про застосування пропущеного строку позовної давності задоволенню не підлягає, оскільки встановлено, що позивач дізналась про своє порушене право лише у 2022 році, після розірванні шлюбних відносин з ОСОБА_2 і будь-яких інших належних та допустимих доказів пропуску строків позовної давності

ОСОБА_4 суд не встановив, а відповідач ОСОБА_2 та його представник такі докази суду не надали.

Посилання відповідача, на лист Держгеокадастру від 11.10.2017 № 3127/172-17, як на доказ обізнаності позивача про набуття ним майна на підставі договорів дарування, суд не бере до уваги, оскільки цей лист адресувався особисто ОСОБА_2 .

Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доведеними матеріалами справи і ґрунтуються на законі, а тому необхідно задовольнити їх у повному обсязі.

Позивач при подачі позову сплатила судовий збір, тож з урахуванням приписів статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір стягується з відповідачів на її користь.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договорів дарування удаваними правочинами, визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Визнати Договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений

11 червня 2014 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненком О.В., зареєстрований у реєстрі за № 1499 Договором купівлі-продажу.

Визнати Договір дарування земельної ділянки, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:006:0017, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 11 червня 2014 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненком О.В., зареєстрований у реєстрі № 1502 Договором купівлі-продажу.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКОПП НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКОПП НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:006:0017.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНКОПП НОМЕР_2 ) та з ОСОБА_3 (РНКОПП НОМЕР_3 ) солідарно на користь ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2 257 грн 75 коп. по 1 128,87 грн з кожного.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 29 липня 2025 року.

Інформація сторін:

- ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

- ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , адреса мешкання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

- ОСОБА_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя О.С. Сініцина