КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/6193/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 752/13400/23

23 червня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Плахотнюка К.Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування,-

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом доОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживав за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого повторно 26.03.2015 року ВДРАЦС РС Тернопільського МУЮ, актовий запис № 3721, здійснений у Відділі реєстрації смерті у м. Києві.

Внаслідок смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: автомобіль марки «Toyota», модель «Venza», 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , № кузова НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію т/з НОМЕР_4 ; автомобіль марки «Citroen», модель «Berlingo», 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 , № кузова НОМЕР_6 , свідоцтво про реєстрацію т/з НОМЕР_7 ; земельну ділянку, площею 0, 1000 га, кадастровий номер :82:445:0002, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з розміщеним на ній гаражем на 4 авто; квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 55,7 кв.м.; квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 29,8 кв.м.; квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 90,3 кв.м.; квартиру АДРЕСА_6 , загальною площею 56,1 кв.м.; квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею 43,4 кв.м.; нежитлові і господарські приміщення, загальною площею 78,3 кв.м., № № VI, VII, VII в будинку АДРЕСА_8 ; нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_9 , загальною площею 35 кв.м.; житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами по АДРЕСА_1

За життя ОСОБА_4 28листопада 2014 року склав заповіт, відповідно до змісту якого, все належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось та все те, що ще буде належне йому на час смерті і на що він матиме право за законом заповів ОСОБА_1 . Зазначений заповіт посвідчено секретарем Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області Хмарою Тетяною Василівною та зареєстровано в реєстрі за № 14.

04 березня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В. заведено спадкову справу № 42/2015 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , яку 08 серпня 2015 року було направлено за належністю до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори.

Спадкодавець ОСОБА_4 є рідним братом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (відповідачі у справі).

Не погоджуючись із вказаним заповітом, спочатку 01 жовтня 2015 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , Попільнянської сільської ради Попільнянського району Житомирської області, треті особи: ОСОБА_2 , Перша Тернопільська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, який ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 листопада 2018 року, залишену без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 15 січня 2019 року, залишено без розгляду.

27 листопада 2017 року ОСОБА_2 а звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до Попільнянської селищної ради Попільнянського району Житомирської області, треті особи: Перша Тернопільська державна нотаріальна контора, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про встановлення нікчемності правочину - заповіту, вчиненого від імені ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , посвідченого секретарем Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області 28.11.2014 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.06.2018 року (справа №607/15112/17), що набрало законної сили, позов ОСОБА_2 задоволено, встановлено, що заповіт, вчинений від імені ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на ім`я ОСОБА_1 , посвідчений секретарем Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області 28.11.2014 року та зареєстрований в журналі (реєстрі) вчинення нотаріальних дій Сокільчанської сільської ради за № 14 є нікчемним з тих підстав,що секретар Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області ОСОБА_5 не була у передбаченому законодавством порядку, а саме, рішенням Виконавчого комітету Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області уповноважена на вчинення нотаріальних дій, у зв`язку із чим не мала права посвідчувати спірний заповіт від 28 листопада 2014 року і даних висновків суди дійшли на підставі листа виконуючого обов`язки старости с. Сокільча Попільнянського району Житомирської області, направленого на адресу ОСОБА_2 , в якому зазначено, що розпорядження сільського голови від 08 січня 2014 року № 4/02-03, яким ОСОБА_5 призначено відповідальною особою за виконання нотаріальних дій, було єдиним документом на підставі якого секретар Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області Хмара Т.В. посвідчила спірний заповіт.

Позивач вказувала, що ОСОБА_2 не оспорювала в суді волевиявлення свого покійного брата ОСОБА_4 , а складений ним заповіт скасований лише на підставі, нібито, відсутності у секретаря сільської ради ОСОБА_5 повноваження на його засвідчення.

Однак, після постановлення зазначеного судового рішення у справі №607/15112/17та набрання ним чинності, їй, ОСОБА_1 , стали відомі обставини, які є істотними для справи, і які не були і не могли бути відомі під час розгляду вищевказаної цивільної справи про визнання заповіту нікчемним, а саме те, що за рішенням № 76 від 21.12.2012 року Виконавчого комітету Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області секретаря ради ОСОБА_5 відповідальну за ведення нотаріальних дій та реєстрації актів цивільного стану у виконкомі ради, зобов`язано вирішувати звернення громадян з питань нотаріальних дій та реєстрації актів цивільного стану згідно чинного законодавства, про що вона дізналась із відповіді Попільнянського селищного голови на адвокатський запит від лютого 2023 року.

Відповідно до висновку експерта № 02/23 за результатами семантико-текстуального дослідження від 10 березня 2023 року, текст рішення виконавчого комітету Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області № 76 від 21.12.2012року містить висловлювання, об`єктивний зміст яких полягає у наказі (спонуканні до дії) щодо продовження виконання секретарем сільради ОСОБА_5 обов`язків зі здійснення нотаріальних дій та реєстрації актів цивільного стану, які були надані їй раніше.

Із вказаного, на переконання позивача, слідує, що секретар Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області Хмара Т.В., в передбаченому законодавством порядку, була уповноважена на вчинення нотаріальних дій, зокрема,посвідчувати заповіт ОСОБА_4 від 28.11.2014 року, а подання до суду виконуючим обов`язки старости с. Сокільча Попільнянського району Житомирської області неправдивої інформації призвело до прийняття необґрунтованого судового рішення, в результаті якого було знівельовано волевиявлення спадкодавця ОСОБА_4 , а вона, ОСОБА_1 , була позбавлена можливості реалізувати своє право на отримання спадщини.

У зв`язку з виявленими документами, які свідчать про наявність у секретаря Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області Хмари Т.В. повноважень посвідчувати заповіти, в тому числі, і заповіт покійного ОСОБА_4 , про існування яких вона довідалась лише у лютому 2023 року, а відтак, вона позбавлена можливості звернутися до суду із заявою про перегляд справи за нововиявленими обставинами, оскільки після набрання рішенням про визнання заповіту нікчемним законної сили минуло більше трьох років. Інших способів захистити своє порушене право на спадкування та дотримання волевиявлення покійного ОСОБА_4 , ніж звернення до суду із позовом про визнання права власності в порядку спадкування, на даний час немає.

З урахуванням викладених обставин, позивач ОСОБА_1 а просила суд визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності в порядку спадкування за заповітом на належне померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 майно, а саме:

автомобіль марки «Toyota», модель «Venza», 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , № кузова НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію т/з НОМЕР_4 ;

автомобіль марки «Citroen», модель «Berlingo», 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 , № кузова НОМЕР_6 , свідоцтво про реєстрацію т/з НОМЕР_7 ;

земельну ділянку, площею 0, 1000 га, кадастровий номер :82:445:0002, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та розміщеним на ній будинком;

квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 55,7 кв.м.;

квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 29,8 кв.м.;

квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 90,3 кв.м.;

квартиру АДРЕСА_6 , загальною площею 56,1 кв.м.;

квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею 43,4 кв.м.;

нежитлові і господарські приміщення, загальною площею 78,3 кв.м., № № VI, VII, VII в будинку АДРЕСА_8 ;

нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_9 , загальною площею 35 кв.м.;

житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій він розташований;

стягнути з відповідачів на її користь понесені судові витрати.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкуваннязалишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 а подала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які позивач посилалась в обгрунтування своїх вимог.

Зазначає, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/15112/17 від 25 червня 2018 року, яке було залишене без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, позов ОСОБА_2 було задоволено, встановлено, що заповіт, вчинений від імені ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на ім`я ОСОБА_1 , посвідчений секретарем Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області 28.11.2014 року та зареєстрований в журналі (реєстрі) вчинення нотаріальних дій Сокільчанської сільської ради за № 14 є нікчемним.

Вказане рішення суду постановлене на підставі листа виконуючого обов`язки старости с. Сокільча Попільнянського району Житомирської області, направленого на адресу ОСОБА_2 , в якому зазначено, що розпорядження сільського голови від 08.01.2014 року № 4/02-03, яким ОСОБА_5 призначено відповідальною особою за виконання нотаріальних дій, було єдиним документом на підставі якого секретар Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області ОСОБА_5 посвідчила спірний заповіт.

Однак, дана інформація не відповідає дійсності, оскільки секретар Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області ОСОБА_5 в передбаченому законодавством порядку була уповноважена на вчинення нотаріальних дій, зокрема, посвідчувати заповіт ОСОБА_4 від 28.11.2014 року.

Вказані обставини не були відомі сторонам та суду на час розгляду справи №607/15112/17 про визнання заповіту нікчемним.

Про існування вказаного рішення № 76 від 21.12.2012 року Виконавчого комітету Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області, з якого вбачається, що секретаря ради ОСОБА_5 - відповідальну за ведення нотаріальних дій та реєстрації актів цивільного стану у виконкомі ради, зобов`язано вирішувати звернення громадян з питань нотаріальних дій та реєстрації актів цивільного стану згідно чинного законодавства, стороні позивача стало відомо лише у лютому 2023 року, після отримання його копії з Архівного відділу Житомирської районної державної адміністрації.

Саме у зв`язку з виявленими документами вона звернулася до суду з позовними вимогами у цій справі про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, оскільки позбавлена можливості звернутися до суду із заявою про перегляд справи №607/15112/17 за нововиявленими обставинами, так як після набрання рішенням про визнання заповіту нікчемнимзаконної сили минуло більше трьох років.

Також, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у цій справі вважав наявними підстави для відступу від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року, зокрема, у справі № 607/15112/17-ц (провадження № 61- 46960св18) за позовом ОСОБА_2 про встановлення нікчемності правочину (заповіту, вчиненого від імені ОСОБА_4 28 листопада 2014 року.)

Отже, визнання заповіту нікчемним без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). А в разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього.

Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях у справах «Малахер та інші проти Австрії» від 19 грудня 1998 року, «Бурдов проти Росії» від 07 травня 2002 року, «Прессос Компанія Нав`єра С.А.» та інші проти Бельгії» від 28 жовтня 1995 року, «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року визначив, що під поняттям «майно» розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути «активи», які можуть виникнути, «правомірні очікування»/«законні сподівання» особи.

Практика ЄСПЛ виходить із принципу співмірності наслідків порушення закону.

Про це, зокрема, йдеться у рішенні ЄСПЛ у справі «Сьорінг проти Сполученого Королівства», де зазначається, що «в основі всієї Конвенції лежить пошук справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами щодо захисту основних прав індивіда». І, зокрема, в контексті дієвості концептуальних засад мирного володіння майном. Це означає, що ті негативні наслідки, які мають слідувати з порушення закону, не повинні таким чином впливати на майновий стан особи, щоб це явно і очевидно перевищувало значущість правопорушення.

Таким чином, інших способів захистити порушене право позивача на спадкування та дотримання волевиявлення покійного ОСОБА_4 , ніж звернення до суду із позовом про визнання права власності в порядку спадкування, на даний час немає, і вказаний спосіб захисту повністю відповідає вимогам чинного законодавства.

Посилання ж суду першої інстанції у рішенні на те, що цивільно-процесуальне законодавство та інші нормативно-правові акти не містять роз`яснення та рекомендацій щодо захисту порушеного права учасників справи та забезпечення виконання волі померлого заповідача в якій Верховним Судом встановлено неправильність застосування судом норм матеріального права, позивач вважає таким, що суперечить загальним принципам цивільного судочинства та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позивач наголошує на тому, що дійсність підпису покійного ОСОБА_4 на заповіті встановлено результатами проведеної експертизи в рамках кримінального провадження, що свідчить про дійсність його волевиявлення і вказана обставина визнається відповідачами.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Братівник Ігор Васильович просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року - без змін.

Зазначає, що позивачка зобов`язана довести, що вона виступає спадкоємицею згідно заповіту чи закону в порядку черговості.

З огляду на обставини справи та норми чинного законодавства відсутнє порушення права ОСОБА_1 , оскільки дана особа не є спадкоємицею майна ОСОБА_4 .

Позивачка, звертаючись із даним позовом до суду, порушує принцип добросовісності поведінки учасника судового процесу, адже фактично намагається звести судовий розгляд у даній справі до перегляду судового рішення, що набрало законної сили.

Так, рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 25 червня 2018 року у справі № 607/15122/17 встановлено нікчемність заповіту, вчиненого від імені ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_1 , посвідченого секретарем Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області 28 листопада 2014 року та зареєстрованого в журналі (реєстрі) вчинення нотаріальних дій Сокільчанської сільської ради за № 14.

Дане рішення набрало законної сили, а отже висновки суду є беззаперечними та не піддаються доперегляду у зв`язку із встановленням учасником справи нових обставин.

Докази, що подано до позовної заяви (звіт експерта № 02/23 щодо проведення семантико-текстуального дослідження від 10.03.2023 року та рішення виконавчого комітету Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області № 76 від 21.12.2012 року) отримано позивачкою у 2023 році в результаті вчинення дій, які вона вправі була безперешкодно вчиняти у цивільному процесі при розгляді справи № 607/15122/17, на що також наголошує суд першої інстанції при ухваленні оспорюваного рішення.

Окрім того, на думку сторони відповідача, висновки експерта, викладені у звіті № 02/23 стосовно того, що «у Рішенні виконавчого комітету Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області № 76 від 21.12.2012 року міститься наказ стосовно спонукання секретаря сільради продовження виконання обов`язків зі здійсненням нотаріальних дій та реєстрації актів цивільного стану» не можуть ставити під сумнів встановлену судовим рішенням у справі № 607/15122/17 обставину, щодо відсутності передбаченого законом нормативного акту, який би надавав секретарю сільради відповідні повноваження раніше.

З огляду на вищезазначене, виходячи з норм чинного законодавства вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 у даній справі є безпідставною, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року повністю законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У поданому відзиві сторона відповідача зазначає про витрати, понесені відповідачем ОСОБА_3 на професійну правничу допомогу, складають 12 000,00 грн.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Автоматизованим розподілом судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 30 грудня 2024 року визначено склад колегії суддів: Олійник В.І. головуючий суддя, судді: Кулікова С.В., Сушко Л.П. для розгляду справи № 752/13400/23.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 січня 2025 року витребувано з Голосіївського районного суду міста Києва справу №752/13400/23.

Рішенням зборів суддів Київського апеляційного суду від 21 лютого 2025 року № 1 суддю судової палати з розгляду цивільних справ Олійника В.І. переведено до складу судової палати з розгляду кримінальних справ та змінено спеціалізацію.

На підставі розпорядження керівника апарату від 26 лютого 2025 року призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи № 752/13400/23.

Повторним автоматизованим розподілом судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 26 лютого2025 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Ратнікова В.М., судді Левенець Б.Б., Борисова О.В. для розгляду справи № 752/13400/23.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року поновлено позивачу ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року. Відкрито апеляційне провадження в цивільній справі за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Плахотнюка К.Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування. Справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні, про що постановлено ухвалу від 27 лютого 2025 року.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кириченко Наталія Олексіївна підтримала доводи апеляційної скарги та просила скаргу задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Матвіяс Андрій Богданович та представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Братівник Ігор Васильович просили апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_8 , виданим 25 лютого 2015 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві (а.с. 127 том 1).

По лінії споріднення ОСОБА_4 є рідним братом відповідачів у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

На випадок смерті ОСОБА_4 за життя склав заповіт від 28 листопада 2014 року, посвідчений секретарем Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області Хмарою Тетяною Василівною та зареєстрований у реєстрі за № 14, за яким все належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось та все, що ще буде належати йому на час смерті і на що він матиме право за законом заповів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с 124 том 1).

Після смерті ОСОБА_6 а відкрилася спадщина.

Заяви про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_6 а подали: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_7 20 серпня 2015 року подала до Першої тернопільської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 а за заповітом (а.с. 211 зворот том 2).

04 березня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В. за заявою ОСОБА_3 про прийняття спадщини заведено спадкову справу № 42/2015 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , яка на підставі запиту Першої Тернопільської державної нотаріальної контори від 25 серпня 2015 року № 3210/02-14 направлена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В. за належністю до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори (а.с. 164-246-б том 2).

Із витребуваних судом матеріалів спадкової справи № 42/2015 також вбачається, що ОСОБА_8 , як спадкоємець за правом представлення, відмовився від прийняття спадщини за законом після померлого ОСОБА_4 , про склав дві заяви від 12 червня 2015 року, від 18 червня 2015 року, підпис на яких засвідчено приватними нотаріусами, від яких в подальшому відмовився, подавши 27 червня 2019 року до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори нотаріально посвідчену заяву від 05 грудня 2018 року про прийняття спадщини після смерті дядька ОСОБА_4 та видачу йому свідоцтва про право на спадщину (а.с. 211, 230 зворот, 231, 235 том 2).

Із відповіді завідувача Першої Тернопільської державної нотаріальної контори, адресованої ОСОБА_8 , від 02 липня 2019 року слідує, що ОСОБА_8 не прийняв спадщину у встановлений законом строк та йому рекомендовано звернутися до суду із позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщиин (а.с. 231 зворот том 2).

Із наданих учасниками справи та досліджених доказів судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (відповідачі у справі) оскаржили заповіт брата ОСОБА_4 від 28 листопада 2014 року, посвідчений секретарем Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області Хмарою Тетяною Василівною, в судовому порядку.

Так, у жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, з урахуванням уточнень просив визнати заповіт, складений ОСОБА_4 , недійсним, посилаючись на те, що підпис від імені брата в заповіті вчинений не ним самим, а іншою особою(справа № 607/16251/15-ц).

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 листопада 2018 року, яка була залишена без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 15 січня 2019 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Попільнянської сільської ради Попільнянського району Житомирської області з участю третіх осіб ОСОБА_2 , Першої Тернопільської державної нотаріальної контори про визнання заповіту недійсним, залишено без розгляду, скасовано заходи забезпечення позову, вжиті в даній справі ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2018 року(а.с. 128-137 том 1).

Постановою Верховного Судувід 04 листопада 2019 року ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 листопада 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 15 січня 2019 року залишено без змін. (а.с.138-142 том 1).

Обставини, встановлені рішенням суду в іншій цивільній справі №607/15112/17, вказують на те, що у листопаді 2017 року ОСОБА_9 звернулася до суду з позовом до Попільнянської селищної ради Попільнянського району Житомирської області, треті особи: Перша тернопільська нотаріальна контора, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про встановлення нікчемності правочину- заповіту, укладеного від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_1 , посвідченого секретарем Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області 28 листопада 2014 року, обгрунтовуючи вимоги тим, що його посвідчено особою, яка не мала права на вчинення таких дій.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 25 червня 2018 рокуу справі №607/15112/17-ц, яке було залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 19 жовтня 2018 року, позов задоволено.

Встановлено, що заповіт, вчинений від імені ОСОБА_4 , який помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_1 , посвідчений секретарем Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області 28 листопада

2014 року та зареєстрований у журналі (реєстрі) вчинення нотаріальних дій Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області за № 14 є нікчемним(а.с. 143-158 том 1).

Постановою Верховного Судувід 12 червня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської областівід 25 червня 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 19 жовтня 2018 року залишено без змін (справа №607/15112/17-ц, провадження № 61-46960св18) - а.с. 159-166 том 1.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до Попільнянської селищної ради Попільнянського району Житомирської області, треті особи: Перша Тернопільська нотаріальна контора, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про встановлення нікчемності правочину, суд першої інстанції, з висновками якого погодились апеляційний та касаційний суди, виходив із того, що секретар Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області Хмара Т. М., посвідчуючи спірний заповіт, не мала на це повноважень, а тому оспорюваний заповіт є нікчемним в силу вимог частини першої статті 1257 ЦК України.

Судом також встановлено, що відповідачі у справі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 звертались із заявами до правоохоронних органів щодо можливих неправомірних дій гр. ОСОБА_1 (а.с. 221 том 2), зокрема, відповідачка ОСОБА_2 щодо підробки заповіту від імені її брата ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 .. Заява була зареєстрована в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 27червня 2015 року за №0000301 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України.

Учасники справи під час судового розгляду не могли повідомити суд про прийняте процесуальне рішення у цьому ж кримінальному провадженні №0000301 через необізнаність.

Із наданої позивачем копії висновку №1/185 від 07грудня 2015 року Житомирського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС Українивбачається, що в рамках кримінального провадження №0000301 проведено судово-почеркознавчу експертизу на виконання постанови СВ Попільнянського відділення поліції ГУНП в Житомирській областівід 19 листопада 2015 року (а.с. 168-180 том 1).

Відповідно до висновку експертів Житомирського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, рукописний запис « ОСОБА_4 » та підпис від імені ОСОБА_4 у графі «підпис» наданого заповіту ОСОБА_4 від 28.11.2014 виконані ОСОБА_4 .. Підпис від імені ОСОБА_4 у рядку стовпчика «Підпис осіб (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії» нотаріальної дії №14 (159503) на 9 аркуші наданого реєстру для реєстрації нотаріальних дій Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області, який розпочатий у 2012 році, виконаний ОСОБА_4 . Підписи від імені ОСОБА_4 у графі «Підпис» наданого заповіту ОСОБА_4 від 28.11.2014 та у рядку стовпчика «Підпис осіб (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії» нотаріальної дії №14 (159503) на 9 аркуші наданого реєстру для реєстрації нотаріальних дій Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області, який розпочатий у 2012 році, виконані однією особою.

Питання: Чи виконано підпис та напис ОСОБА_4 в графі підпис в Заповіті від 28.11.2014 гр. наступними громадянами: ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 .? не вирішувалося у зв`язку з виконанням спірних підпису та рукописного запису ОСОБА_11 .

Питання: Чи виконано підпис в графі підписи осіб, (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальних дій в книзі Реєстр для реєстрації нотаріальних дій № 05-03 виконкому сільської ради за 2014 рік на сторінці №9 позиції 14 (159503) наступними громадянами: ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 .? не вирішувалося у зв`язку з виконанням спірного підпису ОСОБА_11 .

Як встановлено судом копія висновку №1/185 від 07 грудня 2015 року Житомирського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України не засвідчена позивачкою, як така, що відповідає оригіналу, оскільки сам оригінал відсутній у розпорядженні останньої, у той же час у судовому засіданні сторони у справі визнали, що вони обізнані про такий висновок і наявна у справі копія відповідає оригіналу.

Також матеріалами спадкової справи № 42/2015 підтверджується, що після завершення розгляду справи №607/15112/17 про визнання оспорюваного заповіту нікчемним, ОСОБА_1 подала 24 червня 2019 року до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за іншим порядком, а саме: за законом, мотивуючи тим, що її батько ОСОБА_4 залишив на її ім`я заповіт і вона мала намір отримати спдщину за заповітом, але цей заповіт визнаний нікчемним, а тому вона бажає отримати належне їй після батька спадкове майно за законом (а.с. 229 зворот том 2).

Із рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року, яким відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи Перша Тернопільська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту родинних відносин (справа № 757/38197/19-ц) вбачається, що у липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин посилаючись на те, що вона є рідною дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Їй, як єдиній спадкоємиці першої черги, необхідно звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та надати документи, які б підтверджували родинні відносини з померлим для подальшого оформлення спадщини. Оскільки в свідоцтві про її народження відсутній запис про батька, просила суд встановити факт родинних відносин, а саме, що вона, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є донькою ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 238 том 2).

Постановою Київського апеляційного суду від 10 березня 2020 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року у справі № 757/38197/19-цскасовано. Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи Перша Тернопільська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту родинних відносин залишено без розгляду.

Звертаючись у липні 2023 року до суду у цій справі з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на належне померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 майно, позивач ОСОБА_1 обгрунтовувала свої вимоги тим, що після постановлення судового рішення у справі №607/15112/17-цпро визнання оспорюваного заповіту нікчемним та набрання ним чинності їй, ОСОБА_1 , стали відомі обставини, які є істотними для справи і які не були і не могли бути відомі під час розгляду вищевказаної цивільної справи про визнання заповіту нікчемним, а саме те, що за рішенням № 76 від 21.12.2012 року Виконавчого комітету Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області секретаря ради ОСОБА_5 відповідальну за ведення нотаріальних дій та реєстрації актів цивільного стану у виконкомі ради, зобов`язано вирішувати звернення громадян з питань нотаріальних дій та реєстрації актів цивільного стану згідно чинного законодавства, про що вона дізналась із відповіді Попільнянського селищного голови на адвокатськи запит від лютого 2023 року.

Із долученої до позовної заяви копії рішення Виконавчого комітету Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області№ 76 від 21 грудня 2012 року «Про забезпечення вимог законодавства щодо розгляду звернень громадян» вбачається що, розглянувши інформацію секретаря сільської ради Т.В.Хмара про стан розгляду звернень громадян у виконавчому комітеті ради за 2012 рік, відповідно ст. 38 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, Виконавчий комітет сільської радивирішив: 1. Роботу із зверненнями громадян за 2012 рік у виконкомі Сокільчанської сільської ради визнати задовільною.2. При вирішенні земельних питань суворо дотримуватись чинного земельного законодавства. 3. Т.В.Хмара - секретарю ради відповідальній за ведення нотаріальних дій та реєстрацію актів цивільного стану у виконкомі ради - зобов`язати вирішувати звернення громадян з питань нотаріальних та реєстрації актів цивільного стану згідно чинного законодавства. 4. Через інформаційний стенд ради інформувати громадян з графіком особистого прийому в сільській раді, районній раді та райдержадміністрації, обласній раді та облдержадміністрації. 5. Особливу увагу приділяти вирішенню заяв інвалідів та ветеранів війни і праці, одиноких малозабезпечених пристарілих громадян, багатодітних сімей та інших незахищених категорій громадян. 6. Контроль за виконання даного рішення покласти на секретаря ради Т.В.Хмара (а.с. 167 том 1).

На замовлення позивача ОСОБА_1 експертом за спеціальністю «Лінгвістичне дослідження писемного мовлення» ОСОБА_12 проведено семантико-текстуальне дослідження технічної копії рішення Виконавчого комітету Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області № 76 від 21 грудня 2012 року, на вирішення якого поставлено питання: «Чи випливає з об`єктивного змісту тексту рішення Виконавчого комітету Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області за № 76 від 21.12.2012 року підтвердження повноважень секретаря сільради Хмари Т.В. на здійснення нотаріальних дій?».

Відповідно до висновку експерта № 02/23 за результатами семантико-текстуального дослідження від 10 березня 2023 року, текст рішення Виконавчого комітету Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області № 76 від 21.12.2012 містить висловлювання, об`єктивний зміст яких полягає у наказі (спонуканні до дії) щодо продовження виконання секретарем сільради Хмарою Т.В. обов`язків зі здійснення нотаріальних дій та реєстрації актів цивільного стану, які були надані їй раніше (а.с. 117-123 том 1).

Під час судового розгляду позивач ОСОБА_1 не заперечувала тієї обставини, що вона не зверталась до суду із заявою у порядку, передбаченому главою 3 розділу V ЦПКУкраїни,про перегляд судового рішення у справі №607/15112/17-ц про визнання заповіту нікчемним, що набрало законної сили, занововиявленими обставинами.

Свою позицію позивач ОСОБА_1 обгрунтовувала тим, що вона позбавлена можливості звернутися до суду із заявою про перегляд справи за нововиявленими обставинами, оскільки після набрання рішенням про визнання заповіту нікчемним у справі №607/15112/17-ц законної сили минуло більше трьох років.

Під час судового розгляду справи представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Кириченко Н.О. також посилалась на те, що у постанові від 29січня 2024 року Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №369/7921/21 відступив від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, зокрема у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року у справі № 607/15112/17-ц (провадження № 61-46960св18) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення нікчемності заповіту, встановивши неправильність застосування судом норм матеріального права при визнанні заповіту нікчемним.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, свій висновок мотивував тим, що заповіт, на підставі якого ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на майно в порядку спадкування, визнаний судом нікчемним, а відтак не може створювати для позивачки наслідків, а саме: спадкування майна спадкодавця.

Відхиляючи посилання позивача на висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №369/7921/21, суд першої інстанції виходив із того що, незважаючи на те, що Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №369/7921/21 встановив неправильність застосування судом норм матеріального права при визнанні заповіту нікчемним, в тому числі у справі №607/15112/17-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення нікчемності заповіту, в якій було визнано заповіт ОСОБА_4 нікчемним, зазначене судове рішення у справі №607/15112/17-ц не скасоване, воно є чинним і обов`язковим до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального та процесуального права, з наступних підстав.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 923/364/19 та від 16 червня 2020 року у справі № 904/1221/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 та інші).

Колегією суддів апеляційного суду установлено, що предметом позову у справі, яка переглядається, є вимога про визнанняправа власності на майно в порядку спадкування за заповітом від 28 листопада 2014 року, складеним за життя ОСОБА_13 им ОСОБА_14 ем на випадок смерті, за яким все належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось та все, що ще буде йому належати на час смерті і на що він матиме право за законом заповів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (позивач у справі). Указаний заповіт було посвідчено секретарем Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області Хмарою Т.В. та зареєстровано у реєстрі за № 14.

Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Згідно зі статтею 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Учасниками справи не заперечується та із долученого до матеріалів справи судового рішення у цивільній справі №607/15112/17-ц вбачається, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2018 рокуу справі №607/15112/17, залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 19 жовтня 2018 року, задоволенопозов ОСОБА_15 и до Попільнянської селищної ради Попільнянського району Житомирської області, треті особи: Перша тернопільська нотаріальна контора, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про встановлення нікчемності правочину - заповіту, укладеного від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_1 , посвідченого секретарем Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області 28 листопада 2014 року.

Встановлено, що заповіт, вчинений від імені ОСОБА_4 , який помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_1 , посвідчений секретарем Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області 28 листопада

2014 року та зареєстрований у журналі (реєстрі) вчинення нотаріальних дій Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області за № 14 є нікчемним(а.с. 143-158 том 1).

Постановою Верховного Судувід 12 червня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської областівід 25 червня 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 19 жовтня 2018 року залишено без змін (справа №607/15112/17-ц, провадження № 61-46960св18) - а.с. 159-166 том 1.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно.

Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі №607/15112/17-ц, вказують на те, що секретар Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області Хмара Т. М., посвідчуючи спірний заповіт, не мала на це повноважень, а тому оспорюваний заповіт є нікчемним в силу вимог частини першої статті 1257 ЦК України.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2018 року у справі №607/15112/17-ц, в якій брала участь ОСОБА_1 , набрало законної сили, та є чинним, а відтак, сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи,у тому числі ОСОБА_1 , не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у справі №607/15112/17-ц правовідносини.

Пред?являючи позов у справі, яка переглядається, позивач ОСОБА_1 фактично оспорює встановлені судовим рішенням у цивільній справі №607/15112/17-ц правовідносини, в межах розгляду якого встановлено, що заповіт, вчинений від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_1 , посвідчений секретарем Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області 28 листопада 2014 року та зареєстрований у журналі (реєстрі) вчинення нотаріальних дій Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області за № 14 є нікчемним.

Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків (тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків), а відтак нікчемний заповіт не може породжувати будь-який правовий результат, оскільки для права він не існує як волевиявлення. А тому при нікчемності заповіту не може поставати питання про визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування за таким заповітом.

У разі існування певних обставин сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники, не позбавлені можливості звернутися до суду у передбаченому процесуальним законом порядку (перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, тощо).

У справі, яка переглядається, підтримуючи обгрунтування підстав позову, в якому позивач зазначала, що після постановлення судового рішення у справі №607/15112/17-ц про визнання заповіту нікчемним та набрання ним чинності, їй, ОСОБА_1 , стали відомі обставини, які є істотними для справи №607/15112/17-ц, і які не були і не могли бути відомі під час розгляду вищевказаної цивільної справи про визнання заповіту нікчемним, а саме те, що за рішенням № 76 від 21.12.2012 року Виконавчого комітету Сокільчанської сільської ради, Попільнянського району, Житомирської області секретар Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області Хмара Т.В., в передбаченому законодавством порядку, була уповноважена на вчинення нотаріальних дій, зокрема, посвідчувати заповіт ОСОБА_4 від 28.11.2014 року, так і на подання до суду в рамках розгляду справи №607/15112/17-ц виконуючим обов`язки старости с. Сокільча, Попільнянського району, Житомирської області неправдивої інформації, що призвело до прийняття необґрунтованого судового рішення у справі №607/15112/17-ц про визнання заповіту нікчемним, в результаті якого було знівельовано волевиявлення спадкодавця ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_1 не заперечувала тієї обставини, що вона не зверталась до суду із заявою у порядку, передбаченому главою 3 розділу V ЦПК України, про перегляд судових рішень, що набрали законної сили, за нововиявленими обставинами.

Доводи позивача про те, що вона позбавлена можливості звернутися до суду із заявою про перегляд справи за нововиявленими обставинами, оскільки після набрання рішенням про визнання заповіту нікчемним у справі №607/15112/17ц законної сили минуло більше трьох років і це є підставою для задоволення її позову про визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування за таким заповітом, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки заявлені у цій справи вимоги зводяться до перегляду судового рішення у справі №607/15112/17-ц, що набрало законної сили, поза передбаченим процесуальним законом порядком.

Згідно з частинами 2, 3 статті 2 ЦПК України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з частиною другою статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

В ухвалі Верховного Суду від 17 вересня 2021 року у справі № 370/1333/19 (провадження № 61-14603 зно 21) вказано, що одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоби, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення Європейського суду з прав людини від 09 червня 2011 року у справі «Желтяков проти України»).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає наявність доказу, недоступного раніше, який однак міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним (рішення Європейського суду з прав людини від 18 листопада 2004 року у справі «Праведная проти росії»).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процесу безладний рух.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції на підставі належної правової оцінки обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення учасників справи, установивши, що заповіт, на підставі якого позивач ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на майно, визнаний судом нікчемним, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування за таким заповітом, оскільки нікчемний заповіт не може створювати юридичних наслідків (тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків).

Рішення у цивільній справі №607/15112/17-ц, яким встановлено, що заповіт, вчинений від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_1 , посвідчений секретарем Сокільчанської сільської ради Попільнянськогорайону Житомирської області 28 листопада 2014 року та зареєстрований у журналі (реєстрі) вчинення нотаріальних дій Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області за № 14 є нікчемним, набрало законної сили, є чинним та має преюдиційне значення в цій справі.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що у постанові від 29 січня 2024 року Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №369/7921/21 відступив від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року у справі № 607/15112/17-ц (провадження № 61-46960св18) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення нікчемності заповіту, встановивши неправильність застосування судом норм матеріального права при визнанні заповіту нікчемним, були предметом дослідження в суді першої інстанції, який зробив обґрунтований висновок про те, що Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у справі №369/7921/21 відступила не від постанови у конкретній справі № 607/15112/17-ц, а від висновку щодо застосування норм права.

Посилання позивача у доводах апеляційної скарги на практику Європейського суду з прав людини є безпідставними, так як в контексті спірного у цій справі питання виникли правовідносини, які не є подібними з тими, що були предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справах «Малахер та інші проти Австрії» від 19 грудня 1998 року, «Бурдов проти Росії» від 07 травня 2002 року, «Прессос Компанія Нав`єра С.А.» та інші проти Бельгії» від 28 жовтня 1995 року, «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року, «Сьорінг проти Сполученого Королівства».

Інші доводипозивача, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вонине підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог частина 2 статті 141 ЦПК України.

Оскільки оскаржені судові рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Щодо клопотання представника відповідача ОСОБА_3 адвокат Братівника Ігоря Васильовича про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

У відзиві на апеляційнускаргу стороною відповідача ОСОБА_3 порушено клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу понесених у суді апеляційної інстанції у розмірі 12 000 грн.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до загального правила розподілу судових витрат між сторонами, шо передбачено частиною 2 статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог частина 2 статті 141 ЦПК України.

За положеннями частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів відповідача ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції здійснював адвокат Братівник Ігор Васильович на підставі ордера про надання правничої (правової) допомоги (а.с. 157 том3).

Відповідач ОСОБА_3 разом з першою заявою по суті спору (відзив на апеляційну скаргу) повідомив про намір відшкодувати понесені ним витрати, пов?язані із розглядом справи, а саме: витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно доумов договору про надання професійної правничої допомоги від 18 травня 2022 року, укладеного між адвокатом Братівником Ігорем Васильовичем та ОСОБА_16 ем (клієнт), клієнт доручає, а Адвокат приймає доручення від Клієнта про надання йому правничої допомоги, а саме:представництво та захист законних прав та інтересів клієнта з усіма необхідними повноваженнями в усіх державних, громадських, адміністративних, провоохоронних, господарських та інших органах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, в органах державної влади та управління, органах внутрішніх справ та прокуратури, в поштових відділеннях, в органах юстиції (в тому числі відділах державної виконавчої служби), з усіх питань що стосуються Клієнта особисто, в судах всіх інстанцій і здійснювати професійну діяльність Адвоката відповідно до умов даного Договору зі всіма правами представника, які передбачені чинним законодавством України: підготовка, підписання та подання необхідних заяв, позовних заяв, скарг, клопотань та інших документів:отримання в інтересах клієнта рішень, витягів, протоколів, постанов, виконавчих листів та інших документів.

Порядок та розмір оплати професійної правничої допомоги встановлюється за домовленістю Сторін пункт 4.1. договору.

Актом виконаних робіт 19 березня 2025 року року підтверджується, що адвокатом на виконання умов договору надано клієнту, а останній прийняв без претензій наступні послуги: ознайомлення з апеляційною скаргою та її правовий аналіз, вартістю 4 000,00 грн, підготовка процесуальних документів, вартістю 6 000,00 грн, процесуальний супровід справи (в режимі онлайн), вартістю 2 000,00 грн.

Загальна вартість таких послуг, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у суді апеляційної інстанції, оцінена в сумі 12 000,00 грн, яку сторона відповідача просить стягнути з позивача.

Суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15).

Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану відповідачу ОСОБА_17 у на стадії розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 рокуу справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі № 15/8/203/20.

Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України.

Оцінюючи подані відповідачем ОСОБА_13 им ОСОБА_18 ем докази на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів апеляційного суду встановила, що зазначені відповідачем витрати на правничу допомога адвоката, які включають послуги: ознайомлення з апеляційною скаргою та її правовий аналіз, вартістю 4 000,00 грн, підготовка процесуальних документів, вартістю 6 000,00 грн зводяться до єдиної дії -формування правової позиції відповідача та є складовими підготовки відзиву на апеляційну скаргу і за своєю суттю не можуть бути віднесені до правової допомоги як окремі послуги.

Колегія суддів апеляційного суду також враховує, що правова позиція сторони відповідача в цій справі не змінювалась в судах першої та апеляційної інстанції, адвокату не потрібно було вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спірні правідносини у справі.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Керуючись критеріями, визначеними частиною третьою статті 141 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що відшкодуванню підлягають витрати відповідача на професійну правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 8 000,00 грн, який відповідає критерію реальності адвокатських послуг та критерію обґрунтованості їхнього розміру, такі витрати мають характер необхідних і пропорційні із складністю справи та наданою адвокатом Братівником Ігорем Васильовичем правничою допомогою в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_9 )на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_10 ) витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у суді апеляційної інстанції, у розмірі 8 000,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий Судді: