Справа №2-191/11
пр № 4-с/464/13/25
У Х В А Л А

30 липня 2025 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова у складі судді Шашуріної Г.О., розглянувши скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність органу примусового виконання,

у с т а н о в и в:

Адвокат Попельчук С.О., від імені та в інтересах ОСОБА_1 , через підсистему «Електронний суд», звернувся до суду зі скаргою в порядку ст.447 ЦПК України, в якій просить зобов`язати державного виконавця або іншу уповноважену посадову особу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління юстиції скасувати арешт майна боржника та заборону його відчуження на все майно належне ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.10.2012 у виконавчому провадженні № 34456234.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 липня 2025 року таку передано на розгляд судді Шашуріній Г.О.

Ухвалою судді від 11 липня 2025 року призначено судове засідання з розгляду скарги.

Учасники справи у судове засідання призначене на 14:00 год 28 липня 2025 року не з`явилися, незважаючи, що належним чином повідомлялися про дату, час та місце проведення такого.

Від представника заявника ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд скарги у його відсутності, просить таку задоволити.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Як регламентовано ст.477-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Надаючи оцінку доводам скарги щодо тривалого нескасованого арешту на майно із покликанням на позицію Верховного Суду у постанові від 30 квітня 2025 року у справі № 753/12589/23 суд зважає на таке.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

Постановою Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі № 753/12589/23 установлено наступне: виконавчий лист № 2-2705/11 від 04 листопада 2011 року щодо боржника ОСОБА_1 із червня 2014 року повторно до виконання не пред`явлений; стягувач або його правонаступник не ініціював продовження виконавчих дій щодо боржника ОСОБА_1; стягувач АТ «Кредитпромбанк» припинений як юридична особа 01 жовтня 2020 року, а у задоволенні заяви ТОВ «Вердикт Капітал» про заміну стягувача судом відмовлено; визначений законом строк пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-2705/11 від 04 листопада 2011 року сплив у 2015 року і за відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень питання про поновлення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа щодо боржника ОСОБА_1 не вирішувалось, У зв`язку із наведеним Верховний Суд дійшов переконання, що збереження упродовж понад 10 років після повернення виконавчого листа арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення щодо боржника ОСОБА_1, є невиправданим втручанням у його право на мирне володіння своїм майном.

Натомість у даній справі судом встановлено наступні обставини.

10 лютого 2012 року Сихівським районним судом м.Львова задоволено позов та стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» 7 191 693,81 грн боргу, а також судові витрати у розмірі 1 820 гривень.

03 серпня 2012 року на виконання вказаного рішення були видані виконавчі листи та постановою державного від 25 вересня 2012 року відкрито виконавче провадження № 34456234. Також, у межах даного виконавчого провадження накладено арешт на все майно, що належить боржнику.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 21 березня 2014 року замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «Ерсте Банк» на ПАТ «Фідобанк».

27 червня 2014 року державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону станом на момент проведення виконавчих дій).

Додатковим рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 29 березня 2016 року

абзац другий резолютивної частини рішення Сихівського районного суду м.Львова від 10 лютого 2012 р. по справі №2 -191/2011 викладено у такій редакції: «Стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» 900098,10 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на день постановлення рішення 7191693,81 грн. заборгованості за договором кредиту та поруки, а також судові витрати, понесені позивачем при поданні позову до суду у розмірі 1820 грн.».

19 липня 2017 року на виконання вказаного рішення були видані виконавчі листи.

23 вересня 2019 року державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» (пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання).

Ухвалою Сихівського районного суд м.Львова від 11 лютого 2020 року відмовлено в задоволенні заяви ПАТ «Фідобанк» про поновлення строку на пред`явлення виконавчого документа на виконання.

Постановою Львівського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року скасовано ухвалу Сихівського районного суду м.Львова від 11 лютого 2020 року та поновлено Публічному акціонерному товариству «Фідобанк» пропущений строк для пред`явлення виконавчих листів до виконання у цивільній справі №2-191/11 про солідарне стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Ексте Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк», 900098,10 доларів США, що еквівалентно курсу НБУ станом на день постановленні рішення 7191693,81 грн заборгованості за договором кредиту та поруки, а також судових витрат, понесених позивачем при поданні позову до суду у розмірі 1820 грн.

У квітні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» звернулося до суду із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та договорами поруки.

Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 12 травня 2021 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 05 липня 2022 року замінено стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «Фідобанк» на ТОВ «Консалт Солюшенс» у наведеному виконавчому провадженні.

Постановою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року судові рішення першої та апеляційної інстанції скасовано із відмовою ТОВ «Консалт Солюшенс» у заміні сторони виконавчого провадження). При цьому Верховний суд вказав, що необхідною умовою для можливості заміни учасника виконавчого провадження є наявність відкритого виконавчого провадження. За таких обставин заміні учасника виконавчого провадження (стягувача) мало передувати з`ясування питання щодо наявності відкритого виконавчого провадження.

Надалі ТОВ «Консалт Солюшенс» звернулося до Сихівського районного м. Львова з заявою про заміну стягувача ПАТ «Фідобанк» на правонаступника ТОВ «Консалт Солюшенс» у виконавчих листах № 2 191/11, виданих 19 липня 2017 року Сихівським районним судом м. Львова, про стягнення на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованості за договором кредиту та поруки, а також судових витрат, щодо боржників ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ,

Ухвалою Сихівського районного суду міста Львова від 19 грудня 2023 року та постановою Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року у задоволенні заяви відмовлено. Водночас ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс».

З огляду на викладене, обставини у справі № 753/12589/23 не є подібними, позиція Верховного Суду у наведеній справі викладена за інших фактичних обставинах, які є нерелевантними до даної справи. Зокрема, з квітня 2021 ТОВ «Консалт Солюшенс» намагається у судовому порядку отримати статус стягувача при виконанні рішення суду від 10 лютого 2012 року, ініціюючи численні провадження. На даний час справа перебуває на касаційному розгляді. Таким чином суд констатує наявність спору щодо стягувача, в якому відсутнє остаточне судове рішення, у зв`язку із чим скасування арешту на майно є передчасним.

Статтями 129, 129-1 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Вказані конституційні положення знайшли своє продовження у ЦПК України, а також у Законі України "Про судоустрій і статус суддів". Так, частинами першою, другою статті 18 ЦПК України та частинами другою, четвертою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" регламентовано, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відтак, забезпечення виконання судових рішень покладається, у тому числі, на суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші процесуальні засоби, сприяють реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

Саме така позиція висловлена Верховним Судом від 30 червня 2021 року у справа № 201/12569/16.

Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав (постанова Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17)

До того ж Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначила, що добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Аргументуючи скасування арешту невиправданим втручанням у його право на мирне володіння своїм майном, заявник упускає та жодним чином не зазначає про виконання рішення суду, за яким він виступає солідарним боржником у кредитних правовідносинах. Як зазначалось вище, рішення суду є обов`язковим для виконання, а відповідач з 2012 року не намагався вчинити будь-яких дій на його виконання, що не заперечується скаргою. Тому свідомо не виконуючи рішення суду заявник діє очевидно недобросовісно, використовуючи процесуальні механізми уникнення цивільної відповідальності.

За таких обставин скасування арешту майна не відповідатиме завданням та засадам цивільного судочинства, визначеним ст.2 ЦПК України, що зумовлює висновок щодо необхідності відмови у задоволенні скарги.

Керуючись ст.ст.258-261, 447-453 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у задоволенні скарги.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 15 днів згідно з вимогами ст.ст.351-356 ЦПК України.

Повне судове рішення складено та підписано 30 липня 2025 року.

Суддя Галина ШАШУРІНА