ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року місто Київ

Справа № 361/5280/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/12894/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Желепи О.В., суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Стаднік Ігор Андрійович, на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2024 року (ухвалено у складі судді Дутчака І.М., дата складення повного рішення відсутня)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути із ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором позики № 2 від 28 травня 2020 року в розмірі 15350 доларів США, пеню в розмірі 2916 грн. 20 коп. та 3 % річних у розмірі 8,83 доларів США.

В обґрунтування позову зазначав, що 28 травня 2020 року між ним, ОСОБА_2 (далі - Позикодавець), та відповідачем ОСОБА_1 (далі - Позичальник) був укладений договір позики № 2, за умовами якого він передав ОСОБА_1 у позику грошові кошти в розмірі 15350 доларів США строком на 365 календарних днів. На підтвердження укладення сторонами цього договору позики та його умов 28 травня 2020 року ОСОБА_1 написав розписку, згідно із якою він отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 15350 доларів США, які відповідач зобов`язувався повернути йому не пізніше 01 червня 2021 року.

Однак, користуючись його (позивача) довірою, за закінченням вказаного у розписці строку та по даний час ОСОБА_1 своїх боргових зобов`язань перед ним не виконав, отриману ним у борг зазначену суму грошових коштів йому не повернув, його неодноразові вимоги щодо виконання взятих зобов`язань відповідач ігнорує.

Також у п. 6.4 між сторонами погоджено, що за порушення строків повернення позики Позичальник сплачує штраф у розмірі 0,1 % від суми позики за кожен день прострочення, що за період з 02 по 08 червня 2021 року становить 2916 грн. 20 коп. та відповідно до ст. 625 ЦК України за вказаний вище період з відповідача підлягає стягненню 3 % річних, що становить 8,83 доларів США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Броварський міськрайонний суд Київської області рішенням від 11 грудня 2024 року позов задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 28 травня 2020 року в розмірі 15 350 доларів США. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 166 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з таким рішенням, Стаднік І.А. в інтересах ОСОБА_1 03 червня 2025 року подав засобами поштового зв`язку до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права, неповним з`ясуванням всіх обставин справи, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Скаржник зазначає, що суд не дослідив у повному обсязі докази, що свідчать про удаваний характер правочину та не врахував пов`язаність цієї справи зі справою № 757/55145/23-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів позики № 1 та № 2 удаваними правочинами та безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Вважає, що суд не врахував того, що передані грошові кошти спрямовувалися на розвиток спільного підприємства ТОВ «Вінігретта», а не на особисті потреби ОСОБА_1 , що підтверджується банківськими квитанціями та чорновими записами позивача.

Посилається на те, що зміст розписки не підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки не підтверджує факт отримання грошових коштів ОСОБА_1 для подальшого розпорядження у власних цілях, натомість свідчить про те, що метою отримання коштів є розробка проекту «Freshbot», який реалізовувався товариством, учасниками якого є сторони, а сам текст розписки не є чітким чи зрозумілим.

Наголошує, що грошові кошти передавалися відповідачем кількома траншами у період із квітня по листопад 2018 року, проте розписка про отримання цих коштів складена лише через 2 роки - 28 травня 2020 року під тиском ОСОБА_2 .

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

27 червня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу представника позивача - адвоката Пашковського Д.В., у якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення з огляду на безпідставність викладених у ній доводів, а оскаржуване рішення - без змін як законне та обґрунтоване.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник відповідача - адвокат Стаднік І.А. доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник позивача - адвокат Пашковський Д.В. проти апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Колегія суддів відмовила у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі до розгляду справи № 757/55145/23-ц щодо визнання удаваним договорів позики № 1 та № 2 від 28 травня 2020 року з підстав того, що наведені підстави для зупинення провадження не свідчать про неможливість розгляду цієї справи до розгляду справи 757/55145/23-ц, оскільки стверджуваний відповідачем фактичний характер правовідносин (спільна діяльність / інвестування), що мали місце між сторонам може бути досліджений в межах цієї справи та не потребує вирішення справи № 757/55145/23-ц.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 28 травня 2020 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір позики № 2, за умовами цього договору ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 у позику грошові кошти в розмірі 15350 доларів США строком на 365 календарних днів.

На підтвердження укладення сторонами цього договору позики та його умов 28 травня 2020 року ОСОБА_1 написав розписку, згідно із якою він отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 15350 доларів США, суму позики відповідач зобов`язувався повернути позивачу не пізніше 01 червня 2021 року.

Однак, відповідач ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за зазначеним вище договором позики належним чином не виконав, отриману ним у борг суму грошових коштів у розмірі 15350 доларів США позивачу ОСОБА_2 він не повернув.

За договором позики № 2 від 28 травня 2020 року сторони встановили відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання - повернення коштів, отриманих у позику у формі штрафу, вираженого у відсотках від суми зобов`язання за кожний день прострочення. Позивач звернувся до суду, між іншим, з вимогою про стягнення з відповідача суми пені в розмірі 2916 грн. 20 коп.

На неодноразові звернення ОСОБА_2 до ОСОБА_1 щодо повернення отриманої суми позики, відповідач не реагує, що змусило позивача звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О.В., пояснення представників сторін, переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, з урахуванням відзиву на неї, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише відповідачем та лише в частині задоволених позовних вимог, а тому переглядається колегією судді лише в цій частині.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог мотивовано тим, що за умовами укладеного сторонами договору позики від 28 травня 2020 року відповідач ОСОБА_1 отримав у борг від позивача ОСОБА_2 грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 15350 доларів США, які зобов`язувався повернути останньому у визначений цим договором строк не пізніше 01 червня 2021 року, проте взятих на себе зобов`язань ОСОБА_1 не виконав, грошові кошти у вказаній сумі позивачу ОСОБА_2 не повернув, що підтверджується наявним у позивача оригіналом написаної відповідачем ОСОБА_1 розписки, а тому вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 15350 доларів США є обґрунтованими та підлягають задоволенню в цій частині.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем), у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Суд першої інстанції правильно встановив та це вбачається із матеріалів справи, що 28 травня 2020 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір позики № 2, за умовами якого ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 у позику грошові кошти в розмірі 15 350 доларів США строком на 365 календарних днів, які останній зобов`язувався повернути до 01 червня 2021 року (т. 1 а. с. 4-5).

На підтвердження факту укладення вказаного договору на визначених умовах та отримання коштів ОСОБА_1 склав розписку від 28 травня 2020 року (т. 1 а. с. 6).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічні правові позиції Верховний Суд України виклав у постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц викладено правовий висновок та зазначено, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Дослідивши наявні у справі письмові докази, колегія суддів установила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, суд правильно встановив факт порушення прав позивача та дійшов правильного висновку про задоволення позову в частині стягнення розміру позики.

Апелюючи до незаконності висновків суду першої інстанції та неповноти судового розгляду скаржник вказував на не дослідження судом дійсної правової природи спірного договору, якою насправді є не позика, а інвестування у спільний проект.

Колегія суддів надає оцінку вказаним доводам апеляційної скарги та відхиляє їх як безпідставні та необґрунтовані з огляду на таке.

За приписами ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц вказано, що: «удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину».

Сторона, що заявляє про удаваність правочину має довести: а) факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17, від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17.

Також зазначене узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Крім того, у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16 зазначено: «Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним».

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

Стверджуючи про удаваність договору позики № 2 відповідач посилався на те, що насправді між сторонами існували відносини щодо інвестування у спільний проект «Freshbot», реалізований ТОВ «Вінігретта».

На підтвердження цих доводів відповідач надав копії:

1) договору № 11/06/2018 від 11 червня 2018 року про надання послуг з розробки програмного забезпечення, укладеного між ОСОБА_1 та Ленал Диджитал Продакшн ОУ (т. 2 а. с. 16-23);

2) договору № 10599/І від 14 грудня 2018 року, укладеного ОСОБА_1 та ДП «Український інститут інтелектуальної власності» щодо проведення інформаційного пошуку на тотожність і схожість позначення «FreshBot» (т. 2 а. с. 25);

3) договору позики № 1 та розписки на суму 346 200 грн та 56 795 доларів США (т. 2 а. с. 26-27), договору позики № 2 та розписки на суму 15 350 доларів США (т. 2 а. с. 28, 28 зворот)

4) квитанції про зарахування коштів на користь ТОВ «Вінігретта» (т. 2 а. с. 29-32);

5) знімків екрану телефону, на яких зафіксовано переписку іноземною мовою із користувачем « ОСОБА_2 » (т. 2 а. с. 33-48);

6) заміток, на яких вказано « ОСОБА_1 . Разработка ФрешБот» дати та суми в розмірі 346 200 грн та 56 795 доларів США (т. 2 а. с. 48 зворот);

7) статуту ТОВ «ВІНІГРЕТТА» (т. 2 а. с. 49-56);

8) договору № 144/08-FR від 09 серпня 2018 року на участь у виставці, укладеного між ТОВ «Компанія «Місто Мрії» та ТОВ «Вінігретта» (т. 2 а. с. 57-59);

9) виписки по рахунку ТОВ «Вінігретта» за період 22.06.2017-04.10.2023 (т. 2 а. с. 84-105).

10) інших документів, природу та зміст яких неможливо встановити (т. 2 а. с. 63-74);

Проаналізувавши докази, описані вище у пунктах 1-4, 7-9, колегія суддів дійшла висновку, що між сторонами дійсно були відносини щодо розробки спільного проекту «FreshBot», який реалізувався спільним товариством ТОВ «Вінігретта».

Із матеріалів справи та пояснень сторін також вбачається, що вказаний проект не був успішним.

Разом із цим, наведені докази не свідчать про удаваність договору позики № 2, оскільки з його змісту не вбачається, що позика надається на інші (розробка спільного проекту), окрім як власні для ОСОБА_1 , потреби.

Інших доказів на підтвердження своїх заперечень щодо позовних вимог в розрізі удаваності спірного договору позики ОСОБА_1 не надав.

Доводи скаржника про те, що кошти за договором позики № 2 надавалися траншами та до укладення такого договору є необґрунтованими припущеннями, оскільки про такі обставини ОСОБА_1 не вказує навіть у позові про визнання його удаваним.

Доводи про підписання договору позики № 2 та розписки до нього під тиском позивача, а також про те, що кошти насправді відповідачем отримані не були є неспроможними, оскільки є самостійними підставами для оспорювання договору позики відповідно до статей 231 та 1051 ЦК України відповідно. Натомість із такими зустрічними позовними вимогами в межах цієї справи відповідач не звернувся та відповідних позовів до інших судів не подав.

Решта доводів апеляційної скарги зводиться до неврахуванням судом удаваності договору позики № 2, а тому є безпідставними, законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, не спростовують, зводяться до незгоди із самим результатом судового розгляду та не є підставою для скасування законного рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, встановила, що при вирішенні справи судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Судові витрати

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, відсутні підстави для розподілу витрат на стадії апеляційного провадження відповідно до статей 141, 382 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 81, 259, 263, 268, 367, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Стаднік Ігор Андрійович, - залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 24 липня 2025 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова