Провадження № 6/756/210/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2025 року місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Примак-Березовської О.С.

за участю секретаря - Донеско А.Є.

розглянув подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни про звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, стягувач - Акціонерне товариство «Універсал Банк»,

в с т а н о в и в:

Приватний виконавець Лановенко Л.О. звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з вищезазначеним поданням, у якому просить надати дозвіл звернути стягнення на майно боржника ОСОБА_1 , яке не зареєстроване в установленому законом порядку, а саме на квартиру загальною площею 75,7, житлова площа 41,9, яка складається з трьох кімнат, за адресою: АДРЕСА_1 .

Подання обґрунтовано тим, що на примусовому виконанні у приватного виконавця Лановенко Л.О. перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчих листів №756/14393/15-ц та №2/956/227/17, виданих Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» 96 719, 33 доларів США та 16 601,75 грн судових витрат відповідно.

Приватний виконавець стверджує, що разом із відкриттям вказаного виконавчого провадження, 26 листопада 2019 року приватним виконавцем винесено постанови про розмір мінімальних послуг виконавчого провадження, про стягнення з боржника основної винагороди, про арешт майна боржника та арешт коштів боржника. Боржник ОСОБА_1 був обізнаний про відкрите виконавче провадження та початок примусового виконання рішення.

Посилається на рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 7 лютого 2024 року №756/166667/20, яким визнано недійсним договір дарування квартири, загальною площею 75,7 кв. м., житловою площею 41,9 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 11.12.2015, зареєстрований в реєстрі №3381 та повернуто право власності на квартиру боржнику. Станом на 27 червня 2025 року згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №433255093 від 27 червня 2025 року вказана квартира не зареєстрована в установленому Законом порядку.

Тому, посилаючись на вимоги Закону України «Про виконавче провадження» та статті 440 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК - України), приватний виконавець просить подання задовольнити.

В судове засідання приватний виконавець не з`явилася, подала заяву про розгляд клопотання без її участі.

На підставі вимог частини 11 статті 440 ЦПК України, суд вважає необхідним розглянути подання приватного виконавця негайно без повідомлення сторін виконавчого провадження.

Дослідивши матеріали подання, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставин и справи, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до частини 10 статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Згідно з частиною 11 статті 440 ЦПК України суд негайно розглядає подання державного виконавця, приватного виконавця без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частинами 1, 2 5, 6 статті 48 «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Частиною 1 статті 50 Закон України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому, в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Згідно з частиною 3 статті 50 Закон України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності/спеціальному майновому праві, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Абзацом третім частини 4 статті 50 Закону визначено, що після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Отже, питання про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстроване в установленому законом порядку, вирішується судом в порядку, передбаченому частиною четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та частиною десятою статті 440 ЦПК України, та стосується тих випадків, коли боржник фактично володіє та користується таким нерухомим майном, але право власності на таке майно за ним не зареєстровано в установленому законом порядку.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 947/22930/19 (провадження № 61-9215св20).

Застосування судом частини десятої статті 440 ЦПК України та статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» є крайнім заходом виконання судового рішення, який може бути застосований лише тоді, коли виконавець вичерпав усі можливі заходи, які передбачені законом щодо примусового виконання рішень за рахунок іншого майна боржника.

Такий правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 2-592/09 (провадження № 61-8383св18), від 23 січня 2019 року у справі №522/6400/15-ц (провадження № 61-19786св18).

Зі змісту подання вбачається наявність у боржника іншого нерухомого майна, згідно з наданою приватним виконавцем інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №433255093 від 27 червня 2025 року, зокрема: домоволодіння, загальною площею - 45 кв.м., житловою площею 12.3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Дане домоволодіння є предметом іпотеки відповідно до договору від 30 квітня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Підгаєцьким А.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 1384, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Універсал Банк».

Також згідно з даними КП Київської обласної ради «Північне БТІ», станом на 31 грудня 2012 року право власності на об`єкт нерухомого майна - домоволодіння, що складається з двох житлових будинків, один з який незакінчений будівництвом АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 21 березня 2008 року, виданого Ясногородською сільською радою на підставі рішення виконкому Ясногородської сільської ради № 10 від 29 лютого 2008 року. Реєстрацію права власності житлового будинку літ. А проведено 29 лютого 2008 року, про що зроблено відповідний запис в реєстровій книзі № 3 на ст.11. Вказана інформація внесена до реєстру прав власності на нерухоме майно - реєстраційний номер 22604281, 06 серпня 2008 року при видачі витягу з реєстру для посвідчення договору застави РПВН, та внесена інформацію про незакінчений будівництвом житловий будинок літ. Б, відсоток його готовності станом на 25 липня 2008 року складав 83 %.

Крім того, ОСОБА_1 належить земельна ділянка, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,250 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :03:019:0054, що під забороною, згідно з договором іпотеки 1384 від 30 квітня 2008 року.

Однак, при цьому приватним виконавцем не наведено достатніх та обґрунтованих доводів, чому саме на квартиру АДРЕСА_1 , необхідно звернути стягнення.

Наявність рішення Оболонського районного суду м. Києва від 7 лютого 2024 року №756/16667/20 про визнання недійсним договору дарування вказаної квартири, не достатньо обґрунтовують підстави застосування такого крайнього заходу, як звернення стягнення на зазначене майно.

При цьому, суд зауважує, що рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно. У разі визнання недійсним договору, за яким було прийнято рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту, оскільки за чинним ЦК України право власності виникає з моменту його реєстрації (відповідна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах №909/968/16 та № 28/29-б-43/212-2012).

Тобто, надане судове рішення про визнання недійсним договору дарування саме по собі не є підставою для автоматичного скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Для цього необхідно додатково звернутися до суду з вимогою про скасування відповідного запису про державну реєстрацію. Отже, якщо суд визнав договір дарування недійсним, це означає, що він вважається таким, що не породжує правових наслідків з моменту його укладення. Проте, рішення суду про недійсність договору не змінює автоматично записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Для внесення відповідних змін необхідно отримати окреме рішення суду про скасування державної реєстрації права власності на підставі визнаного недійсним договору дарування.

Процедура скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) здійснюється із дотриманням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон), Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127, а також щодо технічної можливості скасування запису - пункту 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141 (зі змінами).

Виходячи із вимог Закону, однією із умов скасування державної реєстрації права власності, обтяження та іншого речового права є рішення суду, яке набрало законної сили. Так, згідно статті 26 Закону передбачено, що запис про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень держаними реєстраторами вноситься до Державного реєстру прав у разі скасування на підставі рішення суду.

Суду не надано жодних доказів, яким саме чином здійснено реєстрацію/перереєстрацію речових прав на квартиру АДРЕСА_1 , не надано даних, що дозволяють дійти висновку, що боржник фактично володіє та користується таким нерухомим майном, але право власності на таке майно за ним не зареєстровано в установленому законом порядку.

Водночас, матеріали подання містять інформацію КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації», що вказана квартира на праві власності зарєстрована саме за ОСОБА_1 (згідно з реєстрової книги від 21 січня 1994 року, № 94 д стор. 132. Реєстраційний номер 37103. Реєстрова справа не заведена).

Тобто, за таких обставин, відсутні належні обґрунтування для застосування статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 440 ЦПК України.

Також, зі змісту подання та наданих доказів вбачається, що зазначена квартира може бути місцем, у якому фактично проживає боржник, оскільки саме ця адреса вказана у матеріалах подання, що зумовлює обов`язкове дотримання черговості у вчиненні виконавчих дій при зверненні стягнення на майно боржника, передбаченої статтями 48, 50 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, зі змісту подання не вбачається належних обґрунтувань дотримання приватним виконавцем порядку такої черговості, з урахуванням наявності іншого майна боржника.

Отже, усе зазначене вище не дає підстав для висновку, що приватний виконавець при виконанні зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_2, відкритого на виконання виконавчих листів №756/14393/15-ц та №2/956/227/17, виданих Оболонським районним судом м. Києва, вичерпав усі можливі заходи, що передбачені законом для примусового виконання рішень за рахунок іншого майна боржника, а також не довів, що боржник фактично володіє та користується квартирою АДРЕСА_1 , але право власності на таку за ним не зареєстровано в установленому законом порядку, а тому дане подання є передчасним і недостатньо обґрунтованим.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення подання приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, не зареєстроване в установленому законом порядку.

Керуючись ст. 260, 261, 353, 440 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни про звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , а саме на квартиру загальною площею 75,7, житлова площа 41,9, за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, стягувач - Акціонерне товариство «Універсал Банк».

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на її апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу було подано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 25 липня 2025 року.

СУДДЯ