Унікальний номер справи 371/1057/24
Головуючий у суді першої інстанції Т. В. Геліч
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

16 липня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А.М., Саліхова В.В.

секретар судового засідання: Комар Л.А.

сторони:

позивач Фермерське господарство «Королевич»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 ,

на рішення Миронівського районного суду Київської області від 17 квітня 2025 року, ухваленеу складі судді Т.В. Геліч в приміщенні Миронівського районного суду Київської області,

в с т а н о в и в :

До Миронівського районного суду Київської області звернулось Фермерське господарство «Королевич» із позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди матеріальної шкоди в розмірі 307 066,25 грн., упущеної вигоди в розмірі 449 000,00 грн., просило суд стягнути з відповідача витрати понесені на оплату звіту про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, проведення експертного транспортно-товарознавчого дослідження в розмірі 3 000,00 грн., витрати за проведення транспортно-товарознавчої експертизи в сумі 11 500,00 грн., витрати на правничу допомогу адвоката у сумі 50 000,00 грн. та витрати пов`язаних зі сплатою судового збору в розмірі 11 340,99 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує наступним.

Постановою Миронівського районного суду Київської області від 22.06.2023 року у справі №371/1005/22 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 130 КУпАП, ст.124 КУпАП та ст. 122-4 КУпАП.

Закрито провадження у справі стосовно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП та за ст. 122-4 КУП у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Призначено ОСОБА_1 адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 34 000,00 гри з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів на строк 3 роки.

Так при розгляді справи про адміністративне правопорушення №371/1005/22 судом встановлено, що потерпілий ОСОБА_3 , який перебував за кермом автомобіля MITSUBISHI L200 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 і є власністю ФГ «Королевич», 08.10.2022 близько 19 год. 39 хв. рухався на автомобілі MITSUBISHI L200 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 по вулиці Перемоги в м. Миронівка Обухівського району Київської області. У той же час автомобіль TOYOTA LAND CRUISER, який їхав попереду, почав маневрувати із сторони в сторону, гальмувати та приймати у правий бік, після чого автомобіль TOYOTA LAND CRUISER зупинявся декілька разів та, увімкнувши задню передачу, почав рухатися на автомобіль MITSUBISHI L200, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за кермом якого перебував потерпілий. Щоб уникнути зіткнення, ОСОБА_3 , увімкнув задню передачу та почав рухатися назад, проте швидкість автомобіля TOYOTA LAND CRUISER була більшою, відтак автомобіль TOYOTA LAND CRUISER допустив зіткнення з автомобілем MITSUBISHI L200 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та після зіткнення автомобіль TOYOTA LAND CRUISER протягнув автомобіль MITSUBISHI L200 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 назад. Після цього водій автомобіля TOYOTA LAND CRUISER увімкнув передню передачу та зник з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з постановою Миронівського районного суду Київської області від 20.06.2023 року у справі № 371/1005/22 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 122-4, 124, ч. 4 ст. 130 КУпАП. Провадження у справі за ст.ст. 122-4,124 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, піддано адміністративному стягненню за ч. 4 ст. 130 КУпАП.

На час розгляду справи про адміністративне правопорушення збитки залишилися не відшкодовані.

Отже, зазначена ДТП мала місце з вини відповідача, внаслідок якої був пошкоджений транспортний засіб - автомобіль MITSUBISHI L200, реєстраційний номер НОМЕР_1 ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , 2012 року випуску, білого кольору, об`єм двигуна 2477 см, тип палива - дизельний, який належить на праві власності Позивачу, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 24.09.2021 року.

Так, відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, а саме легкового автомобіля MITSUBISHI L200, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартість матеріального збитку, завданого КТЗ складає 456 575,00 грн.

Відповідно до висновку експерта № 1066/01/2024 складеному за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи від 22.01.2024 року ТОВ «ЕКСПЕРТНО ДОСЛІДНА СЛУЖБА УКРАЇНИ» ОСОБА_4 на замовлення позивача, вартість матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого у ДТП транспортного засобу становить 467 066,25 грн.

Крім того, встановлено, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована.

Враховуючи вказаний факт, позивач звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України про виплату страхового відшкодування у зв`язку з заподіянням шкоди з вини Відповідача в результаті дорожньо - транспортної пригоди за участю транспортного засобу марки MITSUBISHI L200 з номерним знаком НОМЕР_1 . Розглянувши справу №87860 МТСБУ прийняло рішення №3-016/34916 від 26.10.2023 року про виплату Позивачеві страхового відшкодування в розмірі 160 000,00 грн.

Кошти в сумі 160 000,00 грн були перераховані Моторним (транспортним) страховим бюро України, згідно платіжної інструкції №977181 від 26.10.2023 року на рахунок Позивача.

Позивач вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити на його користь матеріальну шкоду заподіяну внаслідок ДТП в сумі 307 066,25 грн, що виходить з розрахунку: 467066,25 грн (розмір шкоди визначеної експертом) за мінусом 160 000,00 гр (сума коштів відшкодованих МТСБУ).

Також, зазначає, що згідно з Договором оренди транспортних засобів від 01.09.2022 року, автомобіль MITSUBISHI L200 з номерним знаком НОМЕР_1 був переданий власником ФГ «Королевич» в оренду ПП «Коритищанське» строком до 31.12.2023 року. Згідно п.3.1 вказаного Договору розмір орендної плати становив 30 000,00 грн за місяць.

Оскільки ДТП сталося в період дії договору оренди, вважає, що має право на упущену вигоду.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 17 квітня 2025 року позов ФГ «Королевич» до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди та стягнення упущеної вигоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФГ «Королевич» упущену вигоду в розмірі 449 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФГ «Королевич» витрати, пов`язані із сплатою судового збору в розмірі 6 735 грн.

Стягнуто з ФГ «Королевич» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 7 878 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 , через свого представника Яценко О.В. подано апеляційну скаргу, у якій апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що задовольняючи позовну вимогу про стягнення упущеної вигоди, судом прийнято до уваги як доказ лише договір оренди транспортного засобу укладений між ФГ «Королевич» та ПП «Коритищанське» від 01.09.2022 та акт приймання - передачі транспортного засобу, при цьому, судом не наведено, які заходи вжив позивач для отримання доходу і які докази свідчать про реальну можливість отримання позивачем доходу.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що у своїй постанові від 02.02.2022 у справі № 913/182/21 Верховний Суд дійшов висновку, що: «Факт укладення договору та акта приймання-передачі лише підтверджує намір сторони здійснювати діяльність, однак не доводить реальність отримання вигоди безпосередньо в спірний період, не доводить вжиття заходів до її отримання та причинно-наслідкового зв`язку з діями відповідача.

Апелянт зауважує, що другою складовою збитків є упущена вигода, як рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум.

Вимагання відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу.

Зазначає, що позивачу нічого не перешкоджало відремонтувати транспортний засіб після проведеної експертизи страховиком, тому саме для обрахунку упущеної вигоди береться показник - дні ремонту транспортного засобу на СТО з врахуванням днів експертизи страховика.

Суд не врахував відсутність доказу реальних змін в майновому стані позивача, адже, вимога щодо реальних змін майнового стану є обов`язковою ознакою господарської операції. Реалізація господарської операції здійснюється під час виконання зобов`язань, що з нього випливають та підтверджується первинними документами, які складаються на підставі договору.

Також просить стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 13 500,00 грн.

Позивач ФГ «Королевич» своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Яценко О.В., яка брала участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити з викладених у ній підстав.

Позивач ФГ «Королевич», відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилися, про час та дату розгляду справи повідомлялись належним чином, позивач свого представника для участі у розгляді справи не забезпечив, подав заяву про відкладення розгляду справи через зайнятість представника позивача.

Суд апеляційної інстанції, на підставі положень частини другої статті 372 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) вважав за можливе провести розгляд справи за відсутності представника позивача та відповідача, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи. Суд не вбачав підстав для відкладення розгляду справи, оскільки позивач є юридичною особою і мав можливість забезпечити явку в судове засідання іншого представника.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, представника ОСОБА_1 - адвоката Яценко О.В., перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Убачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується відповідачем в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 упущеної вигоди в розмірі 449 000 грн.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що подана апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції в частині оскарження задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Так, задовольняючи позовні вимоги ФГ «Королевич» в частині стягнення упущеної вигоди, суд дійшов висновку до наступного.

Судом встановлено, що між ФГ «Королевич», орендодавець, та ПП «Коритищанське», орендар, укладений договір оренди транспортних засобів від 01.09.2022, за умовами якого ФГ «Королевич» передає в строкове платне користування автомобіль MITSUBISHI L200, реєстраційний номер НОМЕР_4 , а ПП «Коритищанське» приймає його та використовує на умовах договору, за що сплачує орендні платежі в сумі 30 тис грн за місяць (п. 3.1 договору оренди транспортних засобів від 01.09.2022), строк договору починається з моменту підписання і є чиним до 31 грудня 2023 року (п. 5.1. вказаного договору).

Судом взято до уваги акт приймання передачі транспортного засобу, між орендодавцем та орендарем від 01.09.2022.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи згідно з постановою Миронівського районного суду Київської області від 20.06.2023 року у справі № 371/1005/22 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 122-4, 124, ч. 4 ст. 130 КУпАП. Провадження у справі за ст.ст. 122-4,124 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, піддано адміністративному стягненню за ч. 4 ст. 130 КУпАП.

ДТП мала місце з вини ОСОБА_1 , внаслідок якої був пошкоджений транспортний засіб - автомобіль MITSUBISHI L200 ДНЗ НОМЕР_1 ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , 2012 року випуску, білого кольору, об`єм двигуна 2477 см, тип палива - дизельний, який належить на праві власності позивачу, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 24.09.2021 року.

Як вбачається з матеріалів справи, ДТП за участю ОСОБА_1 сталася в період дії договору оренди ФГ «Королевич». Обставини укладення і дії такого договору оренди автомобіля підтверджуються тим, що на момент ДТП автомобілем керував працівник ПП «Коритищанське», а саме його агроном ОСОБА_3.

У статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Зокрема, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Зазначене кореспондується з положеннями статті 623 ЦК України, за змістом якої боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Відшкодування збитків є одним із заходів цивільно-правової відповідальності для застосування якого потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Оскільки відшкодування збитків є однією із форм цивільно-правової відповідальності, її застосування можливе лише за наявності чотирьох умов складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки боржника; збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданими збитками; вини боржника.

Окрім того, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання (частина четверта статті 623 ЦК України).

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 липня 2011 року у справі № 3-64гс11 та постановах Верховного Суду (Касаційний господарський суд) від 09 жовтня 2018 року у справі № 908/2261/17, від 12 березня 2019 року у справі № 916/3211/16, від 25 червня 2019 року у справі № 910/422/18, від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14, від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20 та від 11 листопада 2021 року у справі № 910/7511/20.

У цивільному праві протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності)). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Тлумачення статей 22, 614, 623 ЦК України свідчить, що презумпція вини особи має бути спростована тільки за умови, якщо буде встановлено, що саме внаслідок дій або бездіяльності конкретної особи завдано збитків. Тому тільки за цієї умови відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність збитків та причинний зв`язок (частина друга статті 623 ЦК України); (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (частина друга статті 614 ЦК України).

Про те, що доведення факту наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача вказано у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, провадження № 12-199гс18; від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18, провадження № 12-153гс19.

До складу збитків у вигляді упущеної вигоди входять: 1) неотриманні стороною доходи, які вона могла б реально отримати за звичайних обставин якби її право не було порушено; 2) доходи, які сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною; 3) неодержаний прибуток, на який сторона, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Тобто, під упущеною вигодою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на особу обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані, а також те, що він міг i повинен був отримати визначені доходи, й тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною i достатньою причиною, яка позбавила його можливості їх отримати.

Подібні за змістом висновки, викладені Верховним Судом України у постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц, провадження № 14-79цс18, та Верховним Судом у постановах: від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18.

Разом із цим, позивач (кредитор) повинен довести: факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду (Касаційний господарський суд): від 06 грудня 2019 року у справі № 908/2486/18, від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/3669/19).

Таким чином, незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди також мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (постанови Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц, провадження № 61-22106св18, від 21 листопада 2018 року у справі № 672/778/16-ц, провадження № 61-31310св18). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що згідно договору оренди транспортних засобів від 01 вересня 2022 року, автомобіль MITSUBISHI L200 з номерним знаком НОМЕР_1 був переданий власником ФГ «Королевич» в оренду ПП «Коритищанське» строком до 31.12.2023 року.

Згідно п.3.1 вказаного Договору розмір орендної плати становив 30 000,00 грн. за місяць.

Згідно акту приймання-передачі транспортного засобу від 01 вересня 2022 року, орендодавець Королевич та орендар ПП «Коритищанське», склали цей акт про передачу орендодавцем в строкове платне користування автомобіля марки MITSUBISHI L200 з номерним знаком НОМЕР_1 орендарю.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на ту обставину, що заперечуючи факт укладення договору між ФГ «Королевич» та орендар ПП «Коритищанське», ОСОБА_1 як до суду першої інстанції так і до апеляційного суду не надає ніяких доказів які б спростовували даний факт.

Так, укладений 01.09.2022 між ФГ «Королевич» та орендар ПП «Коритищанське» договір оренди автомобіля, містить печатки товариств, підписи орендодавця та орендаря, докази нікчемності даного договору в матеріалах справи відсутні. ОСОБА_1 даний договір оренди автомобіля не оспорений, отже він є дійсним. Та обставина, що ОСОБА_5 є власником ФГ «Королевич» і він же є директором ПП «Коритищанське» не свідчить про нікчемність даного договору, а відповідно він є дійсним, оскільки договір укладений між двома юридичними особами. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що саме ОСОБА_5 є власником ПП «Коритищанське». Та обставина, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач отримував реальні кошти за договором оренди, не спростовує того, що позивач реально розраховував на дохід від договору оренди автомобіля, крім того суд бере до уваги, що станом на час ДТП пройшов період чуть більше місяця з дати передачі автомобіля в оренду ПП «Коритищанське».

З урахуванням зазначеного, суд, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну оцінку доказам і доводам сторін у їх сукупності, дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ФГ «Королевич» в частині стягнення упущеної вигоди.

Судами обґрунтовано враховано, що на момент ДТП договір оренди діяв та ФГ «Королевич» було передано ПП «Коритищанське» автомобіль.

Доказів на спростування наведеного матеріали справи не містять.

Апелянт також зазначає, що ФГ «Королевич» нічого не перешкоджало відремонтувати пошкоджений транспортний засіб. Однак, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що подальші дії після ДТП щодо автомобіля ФГ «Королевич» вчиняло на власний розсуд та що робити у подальшому з автомобілем залежало тільки від власної волі позивача, оскільки автомобіль внаслідок ДТП був фізично знищеним, позивач не став його ремонтувати, а як він стверджує, передав пошкоджений автомобіль на потреби ЗСУкраїни, що є його особистим правом щодо розпорядження своєю власністю.

Зважаючи на наведене, судом першої інстанції під час розгляду справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права, як і не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи в частині задоволення позову, відповідні доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди ОСОБА_1 з ухваленим судовим рішенням в частині задоволення позову, а тому відхиляються апеляційним судом. Рішення суду першої інстанції в частині оскарження, суд залишає без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

За таких обставин, судові витрати відповідача понесені ним у зв`язку з поданням апеляційної скарги і розглядом справи судом апеляційної інстанції відшкодуванню позивачем не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 17 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її ухвалення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 22 липня 2025 року.

Судді

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

В.В. Саліхов