ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 635/3572/24
Номер провадження 22-ц/818/1679/25
22-ц/818/2139/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

представника позивача адвоката Лаєвської М. Л.,

відповідач ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвокат Таш`ян Р. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 17 грудня 2024 року та додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 січня 2025 року в складі судді Даниленко Т.П. по справі № 635/3572/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванням власністю шляхом вселення,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення.

Позов мотивовано тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 перебував у спільній частковій власності у рівних частках його батьків - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Він постійно зареєстрований у вказаному будинку, але проживає разом з дружиною та малолітньою дитиною за адресою: АДРЕСА_2 .

16 лютого 2024 року ОСОБА_3 подарувала йому належну їй частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Після укладення договору дарування він намагався потрапити до житла, проте інший співвласник спірного житлового будинку перешкоджає проживати за місцем реєстрації, посилаючись на те, що між ним та ОСОБА_3 був встановлений фактичний порядок користування житловим будинком.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просив усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення у житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

07 травня 2024 року ОСОБА_1 подав відзив, в якому просив позов залишити без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 листопада 2012 року на співвласницю спірного житлового будинку покладено обов`язки щодо певного переустаткування будинку.

Проте, ОСОБА_3 цих переустаткувань не зробила.

Вказував, що вселення позивача порушує його права власності та житлові права його родини, оскільки без виділу часток у справі спільної власності користування житловим будинком не можливо.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 17 грудня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення у житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_2 є співвласником спірної квартири, однак не має можливості володіти та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, оскільки відповідач, який є співвласником іншої частки будинку, чинить йому перешкоди у користуванні житлом. Також, вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав, що відсутність встановленого порядку користування житловими приміщенням будинку, що є спільною частковою власністю, не є підставою для обмеження власника у праві користуватися житлом.

23 грудня 2024 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_2 подав заяву про ухвалення додаткового рішення.

Заява мотивована тим, що у зв`язку з розглядом вказаної справи ним понесено витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, які просив стягнути з відповідача.

30 грудня 2024 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 подано заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу у зв`язку з їх неспівмірністю та необґрунтованістю.

Додатковим рішенням Харківського районного суду Харківської області від 20 січня 2025 року стягнути з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 968 грн 96 коп і витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що враховуючи тривалість порушення прав позивача з боку відповідача, строки розгляду справи, кількість поданих представником позивача заяв по суті, розмір заявлених витрат на правову допомогу є обґрунтованим та підлягає стягненню з відповідача разом з судовим збором.

На вказані судові рішення засобами поштового зв`язку 31 грудня 2024 року та 01 лютого 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Таш`ян Роман Іванович, до суду апеляційної інстанції подав апеляційні скарги, в яких, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов та заяву про ухвалення додаткового рішення залишити без задоволення.

Апеляційні скарги мотивовані преюдиційністю рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 листопада 2012 року по справі № 2034/2-1064/11, яким на іншого співвласника покладено обов`язок провести переобладнання у зв`язку з виділом його частки.

Вказував, що спільне користування будинком неможливо саме внаслідок дій позивача, який не виконав вищевказане судове рішення.

Судом першої інстанції не встановлено обставин перешкоджання позивачеві у здійсненні права власності саме внаслідок дій іншого співвласника. Матеріали справи не містять доказів перешкоджання ним реконструкції будинку відповідно до судового рішення по справі №2034/2-1064/11.

Він неодноразово пропонував позивачеві викупити у нього його частку, щоб вирішити конфлікт мирним шляхом, проте отримував відмову.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу вказував, що спір, що виник між сторонами не є складним, підготовка до розгляду справи не потребувала вивчення великої кількості нормативно-правової бази та аналізу судової практики, вивчення великої кількості матеріалів, а тому підстави для стягнення витрат у заявленому позивачем розмірі відсутні.

17 лютого 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Лаєвська Марине Леніківна, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому рішення суду просив залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що обов`язки щодо переустаткування житлового будинку по АДРЕСА_1 , поділ горища, обладнання іншого входу, самостійних систем опалювання та енергопостачання були покладені на обох співвласників будинку в 2012 році.

Станом на 2012 рік він був неповнолітнім та не мав відношення до правовідносин, що виникли між його батьками.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_3 не виконала обов`язок про переобладнанню будинку .

Навіть у разі відсутності переобладнань, відповідачем не зазначено у чому саме полягає неможливість спільного користування житловим будинком.

Також, у разі необхідності здійснення переобладнань житлового будинку він не має доступу до будинку.

Факт перешкоджання у користуванні власним майном підтверджується процесуальною поведінкою відповідача, який заперечує проти його вселення в суді першої та апеляційної інстанцій.

Саме відповідач порушує його право власності, оскільки фактично позбавив можливості користуватися належним йму майном.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Таш`ян Р. І., які підтримали апеляційні скарги, представника позивача адвоката Лаєвську М. Л., яка проти скарг заперечувала, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню, а на додаткове рішення підлягає задоволенню частково виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване додаткове рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідають зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 16 лютого 2024 року ОСОБА_2 є власником 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розташовані житловий будинок літ. «А-1», житловою площею 34,70 кв.м., загальною площею 57,70 кв.м., та господарські будівлі і споруди літня кухня літ. «Б», сараї «В», «Е», вбиральня літ. «Г», погріб «Д», водопровід К, огорожа 1-5. Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Шило І.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 181 (а.с. 12, 22).

За вказаною адресою відповідач зареєстрований з 21 листопада 2003 року та є власником частини житлового будинку, що не заперечується сторонами (а.с. 24).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частинами 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частини 1 та 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з частиною 1 та 2 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (частина 1 статті 358 ЦК України).

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів; (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Установивши, що частина будинку адресою: АДРЕСА_1 належить позивачу на праві власності і він, як співвласник майна, має право користуватися та розпоряджатися цим майном, проте відповідач чинить йому перешкоди у користуванні ним, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про задоволення вимог про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення ОСОБА_2 у спірне майно.

Посилання ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 листопада 2012 року не спростовує обґрунтованість висновків суду першої інстанції про наявність підстав для захисту прав позивача. Доказів, що вказане рішення суду виконано не було та спільне проживання є неможливим матеріали справи не містять. Рішення суду ухвалено у 2012 році, частка ОСОБА_3 відчужена у 2024 році, тобто, зі значним спливом часу, впродовж якого між сторонами були відсутні будь які судові провадження та інші скарги щодо користування майном, що не спростовано сторонами.

За таких обставин судова колегія погоджується, що відсутність встановленого порядку користування житловими приміщенням будинку, що є спільною частковою власністю, не є підставою для обмеження власника у праві користуватися житлом.

Також, зважаючи, що відповідач категорично заперечує щодо вселення позивача, висновки суду першої інстанції про порушення прав ОСОБА_2 та необхідність їх захисту в судовому порядку є обґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то суд керується таким.

Матеріали справи свідчать, що 15 березня 2024 року між ОСОБА_2 та адвокатом Лаєвською М.Л. укладено договір про надання правової допомоги, за яким адвокат приймає від клієнта доручення про надання необхідної правової допомоги під час досудової підготовки та судового розгляду судом першої інстанції цивільної справи за позовом ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у користуванні власністю (а.с. 100).

Додатковою угодою до вказаного договору від 15 березня 2024 року узгоджено, що адвокат надає Клієнту послуги з правової допомоги, обумовлені основним договором, після сплати Клієнтом частини гонорару 15 березня 2024 року у розмірі 5 000 грн; решта гонорару в сумі 5000 грн сплачується після звернення до суду двома частинами протягом двох місяців з дня постановлення ухвали про відкриття провадження у справі (а.с. 101).

Вказані суми ОСОБА_2 сплачено 15 березня 2024 та 04 червня 2024 року (а.с. 102,103).

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, визначеному частиною 2 цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Як установлено в частині 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) та постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Частинами 1, 2 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (пункти 133-134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо (пункт 6.52 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22).

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).

Що стосується гонорарів адвокатів, ЄСПЛ вказує, що заявник повинен показати, що гонорари сплачені або тільки будуть сплачені адвокату.

Відповідні висновки щодо того, що фактичними витратами на правову допомогу є, в тому числі, витрати, оплата яких буде здійснена в майбутньому ЄСПЛ виклав, зокрема, у справі «Теб`єті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03, пункт 106).

Між тим, враховуючи значення справи для сторін, характер та обсяг виконаної адвокатом роботи, співмірність витрат зі складністю справи та виконаною роботою, часом, який необхідний для виконання такої роботи адвокатом судова колегія погоджується з висновками суду про наявність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу, проте вважає, що їх розмір підлягає зменшенню до 5000 грн, оскільки судова практика про усунення перешкод у користуванням власністю шляхом вселення є сталою та сформованою. Виключних обставин у справі, що потребували значного часу на підготовку позовної заяви та відповідних додатків до неї, адвокатом не наведено.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Отже, рішення суду підлягає у частині вирішення спору про стягнення судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення заявлених вимог.

Зважаючи, що рішення суду підлягає зміни лише в частині визначення розміру витрат на правничу допомогу, судова колегія не вбачає підстав для перерозподілу судового збору у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 17 грудня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 17 грудня 2024 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 січня 2025 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 січня 2025 року у частині стягнення витрат на правничу допомогу змінити.

Зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 1000 грн до 5000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 28 липня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина