ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/6020/25
провадження № 2/753/6244/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 року Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Лужецької О.Р.

при секретарі Григораш Н.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_8,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року ОСОБА_2 (далі по тексту - Позивач, ОСОБА_2 , позивач) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 (далі - Відповідач, ОСОБА_1 ), в якому просив суд скасувати рішення державного реєстратора КП «Київжитлоспецексплуатація» Рисак О.О. від 13.03.2019 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45920687, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 0 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 40,5 кв.м. за ОСОБА_1 (номер запису про право власності: 30660544).

Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що 22 серпня 2015 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 квартиру за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 1514. В той же день приватним нотаріусом Кисельовою Н.В. сформований витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. 04 жовтня 2022 року Відповідач звернувся до суду з позовом до позивача про виселення останнього з належної йому на праві власності квартири. Саме тоді позивачу стало відомо, що за відповідачем державним реєстратором Рисак О. О., КП "Київжитлоспецексплуатація", м.Київ зареєстровано право власності на спірну квартиру. Підстава для державної реєстрації: рішення суду, серія та номер: №753/12898/15-ц, виданий: 31.03.2016, видавник: Дарницький районний суд м.Києва рішення суду, серія та номер: №753/11346/13-ц, виданий: 26.02.2014, видавник: Дарницький районний суд м. Києва. Зазначає, є добросовісним набувачем, оскільки набув право власності у встановленому законом порядку на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22 серпня 2015 року, незнаючі про наявність у третіх осіб прав на це майно. Однак, відповідач зареєстрував право власності на спірну квартиру, яка уже близько 10 років належить позивачу. Вважає, що реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачем є втручанням у конвенційну гарантію непорушності права власності. Окрім цього, вважає, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачем відбулася без вирішення питання правомірності набуття права власності позивачем, встановлення правових підстав набуття ним майна. Посилаючись те, що спірним рішенням державного реєстратора його права, як власника спірного майна порушені звернувся до суду з позовом.

Ухвалою суду від 02 квітня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 20 травня 2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові та просила суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність, необґрунтованість. ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що підставою для державної реєстрації було рішення Дарницького районного суду м. Києва № 753/12898/15ц від 31 березня 2016 року та рішення Дарницького районного суду м. Києва № 753/11346/13 від 26 лютого 2014 року. Звернув увагу, що укладаючи спірний договір ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було відомо, що власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 . Просив суд відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом частини третьої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 82 роки померла ОСОБА_5 - мати ОСОБА_1 . ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем першої черги, що прийняв спадщину після померлої матері. Спадкове майно складається з квартири номер АДРЕСА_3 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва по справі № 753/11346/13 від 26 лютого 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсною довіреність від 4 червня 2010 року, видану від імені ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_6 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 24 червня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. між ОСОБА_6 , який діяв на підставі довіреності від 4 червня 2010 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хабанець В.П., від імені ОСОБА_5 померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 40,50 кв.м. в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 та витребувано вказану квартиру у ОСОБА_4 .

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 11червня 2014 року рішення Дарницького районного суду № 753/11346/13 від 26 лютого 2014 року залишено без змін.

Судом установлено, що позивач довів, що він є спадкоємцем першої черги, що прийняв спадщину після померлої матері. Позивачем також додано до суду належні та допустимі докази, що квартира АДРЕСА_3 вибула поза його волею, оскільки відчужена на підставі недійсної довіреності.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/12898 від 31 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 40,50 кв.м.

Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2021 року, апеляційну скаргу задоволено, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 березня 2016 року скасовано. У задоволенні позову, відмовлено.

Судом зроблено висновок, що спірна квартира за рішенням суду першої інстанції була витребувана з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 , який вже не був власником або володільцем спірного майна, а тому є неналежним відповідачем у справі за віндикаційним позовом.

22 серпня 2015 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Кисельовою Н.В. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, зареєстрований в реєстрі за № 1514, за яким ОСОБА_3 продав належну йому на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2015 року квартиру, а ОСОБА_2 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_2 .

В той же день приватним нотаріусом Кисельовою Н.В. сформований витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відповідно до якого квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_2

11.03.2019 року державним реєстратором КП «Київжитлоспецексплуатація» Рисак О.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45920687 від13.03.2019 та внесено запис про право власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 . Підставою для державної реєстрації є рішення Дарницького районного суду м. Києва № 753/12898/15 від 31.03.2016 року; рішення Дарницького районного суду м. Києва № 753/11346/13 від 26.02.2014 року.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.08.2022 року у справі № 753/19345/21 позовом ОСОБА_2 до державного реєстратора Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» Рисак Олени Олександрівни, ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова Надія Володимирівна про оскарження рішення про реєстрацію та скасування реєстраційної дії, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року у задоволенні позову - відмовлено.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що є добросовісним набувачем, оскільки набув право власності у встановленому законом порядку на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22 серпня 2015 року, незнаючі про наявність у третіх осіб прав на це майно. Однак, відповідач зареєстрував право власності на спірну квартиру, яка уже близько 10 років належить позивачу. Вважає, що реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачем є втручанням у конвенційну гарантію непорушності права власності.

Суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорено відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

В судовому засіданні представник позивача зазначив, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачем відбулася без вирішення питання правомірності набуття права власності позивачем, встановлення правових підстав набуття ним майна. Посилаючись те, що спірним рішенням державного реєстратора його права, як власника спірного майна порушені звернувся до суду з позовом.

Суд не може погодитися з такою позицією позивача, оскільки вищевказані обставини встановлені рішенням Дарницького районного суду м. Києва по справі № 753/11346/13 від 26 лютого 2014 року, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсною довіреність від 4 червня 2010 року, видану від імені ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_6 .

У цивільному процесі діє правило, за яким обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом ( частина четверта статті 82 ЦПК ).

Суд звертає увагу, що преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Рішенням Дарницького районного суду від 26 лютого 2014 року встановлено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги, що прийняв спадщину після померлої матері.

Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникли з часу відкриття спадщини. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього (див. правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 759/8653/17 (провадження № 61-15468св19)).

Отже, системний аналіз зазначених норм права та їх тлумачення свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття.

Враховуючи, що ОСОБА_1 прийняв спадщину в порядку, передбаченому законом права на неї виникли у останнього за часу відкриття спадщини, однак спірна квартира, як встановлено рішенням суду від 26 лютого 2014 року вибула з власності ОСОБА_1 поза його волею.

Окремо суд звертає увагу на встановлені рішенням Дарницького районного суду від 04 серпня 2022 року обставини, зокрема суд не може погодитися з доводами позивача про незаконність рішення державного реєстратора щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 , оскільки право власності у ОСОБА_1 було первинним та виникло раніше, ніж право власності ОСОБА_2 на спірне майно, тобто до 22 серпня 2015 року на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва № 753/11346 від 26 лютого 2014 року, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання, тому суд виходячи із принципу добросовісності та справедливості, приходить до висновку, що державна реєстрація цього майна за іншою особою не може свідчити про втрату ОСОБА_1 свого права на нерухоме майно у цьому разі, оскільки його право є пріоритетним відносно зареєстрованого права.

Суд погоджується з доводами відповідача щодо неможливості з об`єктивним причин зареєструвати право власності на належне йому нерухоме майно протягом багатьох років, викликаних об`єктивними причинами - тривалими судовими тяжбами, а тому відмова у його реєстрації свідчила би про невиправдане втручання у право особи на мирне володіння своїм майном.

Більш того, з матеріалів справи вбачається, що добросовісність ОСОБА_4 , ОСОБА_3 поставлені під сумнів, оскільки вони були обізнані про право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру, що підтверджується рішеннями суду від 26 лютого 2014 року, 31 березня 2016 року, однак в подальшому незважаючи на це ОСОБА_3 відчужив дане нерухоме майно ОСОБА_2 .

Натомість судом не встановлено недобросовісність ОСОБА_1 як набувача спірного майна.

Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, провадження № 12-128гс19).

Так, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.02.2014 року встановлено що квартира АДРЕСА_3 вибула поза його волею, оскільки відчужена на підставі недійсної довіреності.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 серпня 2022 року судом встановлено, що добросовісність ОСОБА_4 , ОСОБА_3 поставлені під сумнів, оскільки вони були обізнані про право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру, що підтверджується рішеннями суду від 26 лютого 2014 року, 31 березня 2016 року, однак в подальшому незважаючи на це ОСОБА_3 відчужив дане нерухоме майно ОСОБА_2 . Натомість судом не встановлено недобросовісність ОСОБА_1 як набувача спірного майна.

Незважаючи на те, що судом не встановлено недобросовісність ОСОБА_2 , натомість встановлено, що вибуттянерухомого майна з власності ОСОБА_1 було здійснено поза його волею, що підтверджено численними судовими рішеннями, суд приходить до висновку про неможливість скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та обтяжень на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 , оскільки такі дії призведуть до незаконного позбавлення ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно.

Крім того, позивачем не спростовано презумпцію добросовісності права ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_3 .

Перевіряючи доводи, викладені позивачем у позовній заяві та заперечення відповідача щодо викладених обставин, суд не знаходить їх обґрунтованими та такими, що доведені належними доказами, а тому приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову про скасування рішення державного реєстратора.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-89, 141, 258, 263-265, 7352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ О.Р.ЛУЖЕЦЬКА