Справа № 175/8158/25
Провадження № 2-о/175/139/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2025 року с. Слобожанське

Дніпровський районний суд Дніпропетровської області

в складі: головуючого судді - Бойко О.М.

із секретарем судового засідання - Кальченко Ю.О.

за участі:

заявниці - ОСОБА_1 ,

заінтересованої особи - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису.

Згідно автоматизованого розподілу судових справ між суддями заява була розподілена до провадження судді Бойка О.М.

В заяві просить суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , та заборонити йому наближатись ближче 100 метрів до місця проживання заявника, заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори із заявником та у будь-який інший спосіб контактувати із заявницею.

Обґрунтовує свою заяву тим, що ОСОБА_2 перебував у шлюбі з матір?ю заявниці - ОСОБА_3 , з якою у нього відбулися розбіжності у подальшому баченні сімейного життя.

Через скандали та постійні знущання ОСОБА_2 над матір?ю заявниці, вона була вимушена була 03 травня 2025 року забрати її з їх спільного місця проживання у місті Дніпро та перевезти до себе у с. Олександрівка Дніпровського району.

При цьому, заявниця стверджує, що ОСОБА_2 фізично перешкоджав її матері покинути його житло і тільки за допомогою поліції матір змогла залишити місце проживання ОСОБА_2 .

Мати заявниці померла і ОСОБА_2 став періодично дзвонити їй на особистий мобільний номер телефону, та вимагати надати йому оригінал свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , та погрожує фізичною розправою заявниці та її родині у разі відмови надати йому документ.

З цього приводу ОСОБА_1 подала відповідну заяву до відділу поліції №1 Дніпровського районного управління поліції №2 ГУНП в Дніпропетровській області у червні 2025 року, де просила поліцію притягнути вказану особу до відповідальності за погрози фізичною розправою та вимагання документів, але результатів її розгляду на час звернення до суду з цією заявою ще не отримала.

ОСОБА_2 , за ствердженнями заявниці, продовжує погрожувати їй фізичною розправою засобами мобільного зв?язку і вона сприймає вказані погрози як реальні.

Таким чином, вважає що є особою, яка зазнала домашнього насильства, оскільки ОСОБА_2 приходиться їй вітчимом.

Щоб забезпечити дієвий та ефективний спосіб захисту від повторного вчинення домашнього насильства щодо неї, вважає, що необхідно до ОСОБА_2 застосувати обмежувальний припис.

Заінтересована особа ОСОБА_2 надав до суду заяву в якій заперечував проти задоволення заяви, оскільки вказав, що проживав із матір`ю заявниці у любові та розумінні.

За його ствердженнями, до заявниці він не звертався та не погрожував їй. Не вважає себе її відчимом, оскільки в неї є живий батько із яким вона спілкується.

У судовому засіданні заявниця свою заяву підтримала та просила суд задовольнити її.

Заінтересована особа заперечував вимоги заяви. Просив суд відмовити в задоволенні заяви за її необґрунтованістю.

Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні заяви.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши наданні докази, суд встановив, що наявні підстави для відмови в задоволенні вимог заяви з огляду на наступне.

Судом фактично встановлено, що ОСОБА_2 та мати заявниці - ОСОБА_3 перебували в офіційному шлюбі. За місяць до смерті ОСОБА_3 вона переїхала до своєї доньки ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_2 вчиняє заходи психологічного впливу щодо неї, а тому просить суд видати обмежувальний припис, щодо нього.

Згідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію

домашньому насильству» визначено, що обмежувальним приписом

визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов?язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої

особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв?язку особисто і через третіх осіб.

Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з вимогами п.3, 6, 7, 8, ч.1, ст. 1 цього Закону домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім?ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім?єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно п. 12-1, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» за подання заяви про видачу обмежувального припису судовий збір не справляється.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов?язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці. зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява №38722/02). Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен

забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заявниця не надала до своєї заяви жодного доказу, або посилання на доказ того, що ОСОБА_2 вчиняє заходи насильницького впливу, щодо неї, а тому суд вбачає підстави для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.1-13, 17, 18, 76-82, 89, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано протягом тридцяти днів до Дніпровського апеляційного суду з дня складання повного судового рішення.

Суддя Бойко О.М.