ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6232/25 Справа № 205/1892/23 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» про відшкодування майнової шкоди та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення (суддя першої інстанції Остапенко Н.Г.),

В С Т А Н О В И В:

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.02.2023 року судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Остапенко Н.Г. передано вищевказаний позов після скасування ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10.01.2023 року вироку по кримінальній справі № 205/5651/21 від 13.12.2021 року в частині вирішення цивільного позову.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в результаті дорожньо-транспортної пригоди загинув батько позивача - ОСОБА_3 . Автомобілем керував ОСОБА_2 , відносно якого порушено кримінальну справу за ст. 286 КК України. ОСОБА_2 ніякої допомоги позивачу не надавав.

На підставі викладеного, з урахуванням позову в редакції від 14.06.2024 року, позивач просив стягнути зі страховика страхову виплату за моральну шкоду в розмірі 12 мінімальних заробітних плат, а саме 72 000 грн., витрати на поховання, які відповідно до закону не можуть перевищувати 12 мінімальних зарплат, а саме 72 000 грн., а також стягнути з ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди за смерть батька 1 000 000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 72 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 грн.

В іншій частині позову - відмовлено.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» на користь держави судовий збір в розмірі 720 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1 000 грн.

Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , та подали апеляційні скарги, в яких зазначили, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без врахування обставин справи.

Скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що після смерті батька ніякої допомоги на поховання або будь-якої іншої допомоги від відповідача отримано не було. Після подання позовної заяви ОСОБА_2 передав дядькові позивача 10000 грн.

Вказує, що розмір компенсації з урахування міжнародної практики мав бути набагато більшим.

ОСОБА_1 просив рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2025 року скасувати частково та ухвалити у відповідній частині нове, яким стягнути з ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 000,00 грн. та стягнути зі СК «Кредо» на користь позивача в рахунок витрат на поховання 72000,00 грн.

ОСОБА_2 свою скаргу мотивує тим, що при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суду слід було врахувати особисті відносини загиблого ОСОБА_4 з позивачем ОСОБА_1 , які не носили характеру близьких, тісно пов?язаних сімейних або родинних відносин, глибину та характер пережитих потерпілим ОСОБА_1 душевних страждань, пов?язаних зі смертю свого батька ОСОБА_4 , необхідність витрачання свого часу під час досудового розслідування та розгляду кримінального провадження в суді, а також врахувати принцип диспозитивності відповідно до ст.13, 23.1167 ЦК України, ст.128 КПК України.

Факти про те, що стосунки між ОСОБА_1 та загиблим ОСОБА_5 не носили характеру близьких, відомі мені особисто, оскільки загиблий ОСОБА_3 був відповідачу близьким другом. Як друзі, часто ділились один з одним своїми життєвими переживаннями, і загиблий ОСОБА_6 неодноразово розповідав про те, що його син ОСОБА_1 взагалі не телефонує йому, не цікавиться його здоров?ям, життям, оскільки загиблий ОСОБА_6 проживав сам.

ОСОБА_2 просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача суму моральної шкоди у розмірі 30 000,00 грн. та здійснити перерозподіл судових витрат. У судовому засіданні доводи, викладені в апеляційній скарзі підтримав.

Відзив на апеляційну скаргу не надходили.

Учасники справи до судового засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (а.с.3), який є батьком ОСОБА_1 (а.с.4).

Також встановлено, що ОСОБА_2 21.04.2021 року, приблизно о 15 годині 40 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «Skoda Praktik», реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснював рух в середній смузі для руху по асфальтобетонній, вологій, чистій проїзній частині вул. Набережній Заводській, яка має по три смуги для руху в кожному напрямку, з боку вул. Панаса Мирного в напрямку вул. Павлова м. Дніпра, при цьому на передньому пасажирському сидінні у якості пасажира перебував ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час руху, водій ОСОБА_2 , проявляючи кримінальну протиправну недбалість, допустивши крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам та не виконавши покладені на нього обов`язки, як на водія, грубо порушуючи Правила дорожнього руху, не обрав безпечної в межах установленої швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, внаслідок чого на вул. Набережній Заводській на закругленні дороги вліво втратив контроль над керуванням автомобілем «Skoda Praktik», реєстраційний номер НОМЕР_2 , скоїв наїзд на бордюрний камінь справа за напрямком свого руху, після чого автомобіль перекинувся.

Своїми діями водій автомобіля «Skoda Praktik», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_2 грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 12.1, 12.4 та 12.9 б) Правил дорожнього руху України, якими передбачено:

- п. 1.3 «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими»;

- п. 1.5 «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

- п. 12.1 «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»;

- п. 12.4 «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год»;

- п. 12.9 «Водієві забороняється»:

б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил.

Порушення вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_2 знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з настанням дорожньо-транспортної події.

Невиконання водієм ОСОБА_2 вимог п. 12.1. Правил дорожнього руху України, призвело до настання даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пасажиру автомобіля «Skoda Praktik», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спричинені тілесні ушкодження у вигляді: садни на лицевому відділі голови (з ранами на деяких з них), рани на волосяній частині голови, переломи кісток лицевого та мозкового відділів черепу, розрив твердої мозкової оболонки, крововиливи під м`яку мозкову оболонку головного мозку та його набряк, крововилив у м`яких покривних тканинах лицевого та мозкового відділів голови; переломи 1-4 ребер праворуч між лопатковою та хребтовою лініями, 1-3, 5,6 ліворуч приблизно по лопатковій лінії, крововиливи відповідно них у плеврі та міжреберних м`язах, м`яких покривних тканинах задньої поверхні шиї та міжлопатковій ділянці грудної клітини; садна на правих передпліччі та кисті, у ділянці лівого плечового суглобу, лівих передпліччі та стегні, у правій клубовій ділянці тазу, синець у лівій клубовій ділянці тазу.

Смерть ОСОБА_3 настала ІНФОРМАЦІЯ_1 о 16 год. 20 хв. в автомобілі швидкої медичної допомоги, внаслідок відкритої черепно-мозкової травми у вигляді саден та ран на голові, переломів кісток лицевого та мозкового відділів черепу, крововиливів у м`які покривні тканини голови та під мозкову оболонку головного мозку, розриву твердої мозкової оболонки, котра ускладнилася розвитком набряку головного мозку.

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.12.2021 року по кримінальній справі № 205/5651/21 по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, встановлено вину ОСОБА_2 в порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого (а.с.7-15).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10.01.2023 року вирок в цій частини залишено без змін (а.с.16-23).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення вимог, суд першої інстанції виходив із душевних страждань позивача як сина, який втратив рідного батька та відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення витрат на поховання, вказав на те, що не надано жодного докази таких витрат.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 23 ЦК України кожна особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою зокрема щодо членів її сім`ї.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Під час вирішення справ такої категорії суд зобов`язаний дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір заподіяної шкоди, з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Однією з обов`язкових умов настання відповідальності є встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діянням особи та заподіянням шкоди, який полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

За змістом статті 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід враховувати, що відповідно до ст.1187 ЦК України шкода, завдана особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, і оскільки завдання шкоди є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки незалежно від наявності вини завдавача шкоди. При цьому в такому випадку відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду) лише, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України, п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об`єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зазначено, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Як було встановлено матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (а.с.3), який є батьком ОСОБА_1 (а.с.4).

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.12.2021 року по кримінальній справі № 205/5651/21 по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, встановлено вину ОСОБА_2 в порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого (а.с.7-15).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10.01.2023 року вирок в цій частини залишено без змін (а.с.16-23).

Отже, у даному випадку, вина відповідача встановлена на підставі ст. 82 ЦПК України та не підлягає доказуванню.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Колегія суддів вважає, що позивачем належним доказами не підтверджено витрати на поховання у розмірі 72 000 грн., оскільки останнім ні до суду першої інстанції ні до апеляційної не було надано, відповідних квитанцій чи рахунків, які б підтвердили, здійснення такої оплати позивачем, а тому дана вимога задоволенню ні підлягає.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується

Відповідно до пункту 5, пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд першої інстанції встановивши, що позивачу діями відповідача була завдана моральна шкода, а саме у зв`язку із протиправними діями останнього, під час керування ТЗ, що спричинила до смерті батька позивача, дійшов обґрунтованого висновку, стягуючи з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 100000 грн., апелянтами не надано достатньо доказів та не наведено достатньо підстав для збільшення суми до 1 000 000,00 грн., чи її зменшення до 30 000 грн.

Посилання ОСОБА_2 у скарзі, на відносини загиблого та позивача, що вони не носили близький характер, колегія суддів не враховує, оскільки дана обставина відповідачем не підтверджена.

Апеляційний суд наголошує на тому, що сама втрата близькою людини, підвереджую завдання родичам моральних страждань.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права є безпідставними.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точного мірила майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із вимог чинного законодавства, з урахуванням характеру і тривалості його душевних страждань та обсягу змін в його житті. Визначена судом сума відповідає, засадам розумності, виваженості та справедливості. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів перевірила доводи апеляційних скарг на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 23 липня 2025 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи