Ухвала

11 липня 2025 року

м. Київ

справа № 279/3125/24

провадження № 61-7700ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 24 червня 2024 року, додаткове рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 24 червня 2024 року у складі судді: Недашківської Л. А., та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 травня 2025 року у складі колегії суддів: Борисюка Р. М., Павицької Т. М., Шевчук А. М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії та про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії та про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що позивачка ОСОБА_2 проживає у місті Коростені. 01 квітня 2024 року близько 19 години вона знаходилася на території БУ стадіону «Спартак», який перебуває у власності територіальної громади міста в особі Коростенської міської ради, разом зі своїм чоловіком ОСОБА_3 та їх малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вони здійснювали сімейну прогулянку на території стадіону з метою проведення часу разом на свіжому повітрі та заняття спортом.

В той же вечір, повернувшись додому після прогулянки та відкривши соцмережу « Фейсбук », позивачка виявила опубліковане фото свого малолітнього сина, яке супроводжувалося наступним текстом (автором якого зазначено « ОСОБА_5 »): ІНФОРМАЦІЯ_2

До публікації було прикріплено фото позивачки разом з її малолітнім сином, обличчя якого не було заблюреним, та при збільшенні фото чітко видно обличчя дитини, а також окремо прикріплене фото ОСОБА_6 - чоловіка позивачки, під час бігу на тому ж стадіоні.

Позивачка вказувала, що на фото, яке було опубліковано відповідачкою, чітко відображено, що позивачка перебуває одна на біговій доріжці та не чинить жодних перешкод іншим відвідувачам. Позивачка дуже чутливо відноситься до публічного висвітлення подробиць свого особистого життя, в тому числі забороняє будь-кому із близького кола публікувати фото свого сина, маючи на те власні переконання та причини.

Опублікований текст авторки в подальшому було оприлюднено в інших групах: ІНФОРМАЦІЯ_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ін. Згодом, інші користувачі взявши за основу публікацію Відповідачки, почали публікувати свої тексти, в яких негативно висловлювалися в сторону родини ОСОБА_7 , застосовуючи агресивну лексику, ображаючи Позивачку та її малолітню дитину, публікуючи неправдиву інформацію, та усі публікації були спрямовані на налаштування жителів ОСОБА_8 проти родини ОСОБА_7 та розпалювання ненависті відносно беззахисної дитини.

Користувачі, взявши за основу фото опубліковане Відповідачкою, публікували пости зі свічкою скорботи, ображаючи в коментарях ненормативною лексикою. Враховуючи той факт, що ОСОБА_2 та її чоловік є публічними особами, всі інтернет-вислови спрямовані на знищення їх ділової репутації та політичної кар`єри. Ймовірно усі ці публікації виконувались на замовлення, з призмою паплюжити їх репутацію. Однак, окрім того, що родина ОСОБА_7 є публічними особами, вони є звичайними громадянами України, батьками, жителями міста Коростень та на рівні з іншими членами громади мають право користуватися комунальним майном, займатися спортом. За весь час трудової діяльності ні позивач, ні її чоловік не помічені з негативної сторони, як мешканці міста та публічні особи в тому числі.

Через особисту неприязнь, ОСОБА_1 висвітлила надуману історію, яка понесла за собою шквал негативу в сторону позивачки, яка здійснювала прогулянку, не як депутатка чи працівник виконкому, а як мама з дитиною та громадянка України, не порушуючи громадського порядку. Цього ж та наступного дня після оприлюдненої публікації позивачка висвітлила своє бачення даних обставин та зауважила, що не давала дозволу на публікацію фото її сина. Однак, відповідачка не зреагувала жодним чином та не видалила фото малолітньої дитини. Позивач дуже болісно сприйняла негатив відносно своєї родини, в результаті чого пережила гіпертонічний криз, транзіторну ішемічну атаку та була ушпиталена до Коростенської ЦМЛ.

Відповідно до відповіді на адвокатський запит будь-які дорожні знаки на території БУ стадіон «Спартак», які б обмежували пересування по території стадіону особам з дитячими візками не встановлювались. Також не знайдено жодного підтвердження щодо використання службового становища чоловіка позивачки під час спілкування з охоронцем стадіону. Враховуючи викладене, можна дійти висновку, що дії відповідачки були навмисними та спрямовані на негативні наслідки для родини ОСОБА_7 , адже після всіх коментарів матері, після її публікації щодо заборони публікувати фото сина та навіть після роз`яснювальної роботи працівників поліції, відповідачка продовжила свої незаконні діяння та умисно не видаляє фото малолітньої дитини. Відповідач продовжує дії спрямовані на приниження ділової репутації та честі позивачки та її чоловіка та відомості, які вона висвітлює на своїй сторінці «Фейсбук», не відповідають дійсності та є неправдивими.

02 квітня 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Коростенького РУП ГУНП в Житомирській області щодо протиправних дій громадянки ОСОБА_9 , а саме публікації та розповсюдження фото її малолітньої дитини в соціальних мережах без наданого на те дозволу законними представниками дитини. У ході перевірки національної поліції відповідачка підтвердила факт розповсюдження відносно позивачки вищезазначеної негативної інформації, також в свої поясненнях вона повідомила, що знала про заборону публікації фото дитини, однак не припинила своїх протиправних дій, більше того зазначила, що вона ці дії вчинила навмисно та свідомо.

Станом на день подання позовної заяви до суду, ОСОБА_1 не видалено публікацію в цілому або фотографію дитини окремо та не спростовано викладену інформацію, тобто Відповідач вчергове продемонструвала умисел на заподіяння моральних страждань позивачці.

Вважає, що розміщення фото її малолітнього сина без згоди батьків та умисне систематичне його розповсюдження в інформаційному просторі є порушенням права на недоторканність та повагу до приватного життя, яка потребує судового захисту, у вигляді вилучення публікацій а також заборони подібних публікацій, чим вже опубліковані фото спричинили моральні страждання позивачці. Розміщення фотографії у соціальних мережах є публічним поширенням інформації у вигляді фотографічного зображення, а тому така публікація може бути здійснена лише за згодою особи, повноважним представником неповнолітньої, яка не має повної дієздатності, є її батьки, а тому публікація зображення неповнолітньої особи без згоди матері або батька є порушенням права особи на особисте життя.

Оприлюднивши інформацію у соціальній мережі, ОСОБА_1 розповсюдила серед жителів міста неправдиву та недостовірну інформацію щодо позивачки адже вона не відповідає дійсності. Зважаючи на викладене, ОСОБА_2 вважає, що поширення недостовірної інформації щодо неї відповідачкою, завдає шкоди немайновим інтересам, порушує її гідність, честь та ділову репутацію.

Позивачка просила:

зобов`язати ОСОБА_1 вилучити зі своєї сторінки у соціальній мережі ««Фейсбук» під іменем « ОСОБА_5 » та зі свого гаджету фото малолітнього сина ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та не поширювати у мережі Інтернету фото- та відео матеріали стосовно сина ОСОБА_4 без отримання дозволу від батьків;

визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, та порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_2 інформацію поширену відповідачкою на своїй сторінці «Фейсбук» під іменем « ОСОБА_5 »;

стягнути з відповідачки на її користь 5 000 грн моральної шкоди шляхом перерахунку грошових коштів на потреби ЗСУ на благодійний рахунок в/ч НОМЕР_1 ;

вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 24 червня 2024 року позов задоволено частково:

зобов`язано ОСОБА_1 вилучити зі своєї сторінки у соціальній мережі «Фейсбук» під іменем « ОСОБА_5 » фото малолітнього сина ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та не поширювати у мережі Інтернету фото- та відео матеріали стосовно сина ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без отримання дозволу від батьків;

визнано недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_2 інформацію поширену ОСОБА_1 на своїй сторінці «Фейсбук» під іменем « ОСОБА_5 »;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням суду від 24 червня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000,00 грн понесених судових витрат за надання професійної правничої допомоги.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 13 травня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Калініна Р. С. задоволено частково:

рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 24 червня 2024 року у частині визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_2 , інформацію поширену ОСОБА_1 на своїй сторінці фейсбук під іменем «ОСОБА_5» скасовано і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову;

рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 24 червня 2024 року у частині стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору змінено, зменшивши суму стягнення із 2 422, 4 грн до 1 816,8 грн;

у іншій частині рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 24 червня 2024 року та додаткове рішення цього суду від 24 червня 2024 року - залишено без змін;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

10 червня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 24 червня 2024 року, додаткове рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 24 червня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 травня 2025 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції і постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

прийняті рішення у даній справі протирічать постановам Верховного Суду: від 27 жовтня 2021 року у справі № 320/10226/18; від 12 серпня 2021 року у справі № 713/1720/19; від 01 грудня 2021 року, справа № 310/6999/19;

судами обох інстанцій не було, у належно цивільно-процесуальний спосіб встановлено і досліджено чи на момент подачі позовної заяви відповідна публікація містилась на сторінці з веб посиланням, яку зазначила позивачка;

ОСОБА_2 у позові зазначала, що до публікації було прикріплено її фото разом з її малолітнім сином, обличчя якого не було заблюреним. Проте, питання можливості розпізнати фото обличчя відноситься до компетенції судової експертизи, а саме - судової-портретної експертизи. Проте, суд першої інстанції, незаконно відмовив у задоволенні клопотання відповідачки щодо призначення у справі судової-портретної експертизи. Суди попередніх інстанцій без проведення судово-портретної експертизи не можуть стверджувати чи є можливість розрізнити риси обличчя дитини;

у судовому засіданні апеляційного суду позивачка особисто заявила про те, що у соціальній мережі «Фейсбук», профіль під іменем «ОСОБА_5» відсутній, ким видалена ця сторінка їй невідомо. Взагалі є невідомим чи був цей профіль у наявності та звідки позивачка взяла роздруківки до свого позову та чи не є вони фотомонтажем;

поза увагою суду апеляційної інстанції залишився факт того, що на користь позивачки було стягнуто 5 000,00 грн витрат на правову допомогу, а на користь відповідачки лише 2 000,00 грн, хоча це один і той же самий процес з ідентичною роботою адвокатів з обох сторін та наданими документами щодо правової допомоги. Мотиви, правові підстави та аргументи цьому, як судом першої, так судом і апеляційної інстанції не було надано;

судомами обох інстанцій не було також належними та допустимими доказами не було встановлено факт приналежності відповідної сторінки у соціальній мережі Фейсбук - ОСОБА_1 чи взагалі факт існування такої сторінки. Адже, суди взагалі не досліджували посилання надане позивачкою на таку сторінку, у судовому засіданні. Проте, не дивлячись на це суди, без будь-яких документальних доказів, аналізу та аргументації вирішили, що вказане посилання, на якій нібито знаходилась сторінка належала відповідачці;

судами не було надано оцінка, що інтернет-мережа «Фейсбук» під час реєстрації сторінки не вимагає ідентифікації особи згідно з особистими документами (паспорта, свідоцтва про народження), ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію, неможливо - постанова Касаційний цивільний суд Верховного Суду від 18 лютого 2025 року у справі № 344/14321/23. Судом обох інстанцій ця позиція суду касаційної інстанції була проігнорована та бездоказово визнано належною сторінку у соціальній мережі фейсбук, під іменем «ОСОБА_5» - відповідачки;

позивачка не довела належними і допустимими електронними доказами доказам, у цій справі, про приналежність сторінки, яку вона зазначає у своїй позовній заяві, як належну відповідачці.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023)

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про зобов`язання вчинити дії та про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої, апеляційної чи касаційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржені судові рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 24 червня 2024 року, додаткове рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 24 червня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії та про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков