ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2025 року

м. Харків

справа № 642/4372/24

провадження № 22-ц/818/3099/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Пилипчук Н.П.

суддів: Маміної О.В., Мальованого Ю.М.

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника Лютянської Ніни Семенівни на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 02 жовтня 2024 року, постановлене суддею Грінчук О.П.,

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року ПрАТ «Харківенергозбут» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за електричну енергію за адресою АДРЕСА_1 , за період з 31.05.2021 по 30.06.2024 в розмірі 47 502.67 грн., а також судових витрат у вигляді сплаченого судового збору 3028 грн. та 43 грн. витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме за отримання інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав.

В обгрунтування позову зазначено, що відповідач є власницею будинку АДРЕСА_1 , та споживачем електричної енергії за цією адресою, що постачає ПрАТ «Харківенергозбут», згідно типового Договору від 01.01.2019. Відповідач зобов`язана сплачувати спожиту електричну енергію. В той час, за період з 31.05.2021 по 30.06.2024 за вказаною адресою згідно переданих у відповідності до вимог п. 11 Постанови №312, п. 4.3 ПРРЕЕ, п. 1.1 Розділу ІХ Кодексу комерційного обліку від оператора системи розподілу АТ «Харківобленерго» показань приладу обліку проведено нарахування за електричну енергію у розмірі 47 502.67 грн. Проте, вказану суму боргу боржник не сплатила, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 02 жовтня 2024 року позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію - задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» (р/р із спеціальним режимом використання в філії ХОУ АТ «Ощадбанк» НОМЕР_1 , МФО 351823) заборгованість за спожиту електричну енергію за період з 31.05.2021 по 30.06.2024 в розмірі 47 502 (сорок сім тисяч п`ятсот дві) грн. 67 коп.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» (р/р НОМЕР_2 АТ «Ощадбанк», МФО 351823) судовий збір в розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн., витрати, пов`язані з розглядом справи в розмірі 43 (сорок три) грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вказує, що ОСОБА_1 , дійсно, є власницею даної нерухомості, однак її власність не є 100%, вона є лише співвласником житла та їй належить частина будинку АДРЕСА_1 . Тобто, стягнута рішенням Ленінського районного суду м. Харкова сума боргу за електричну енергію у розмірі 47502 грн. 67 коп. та судовий збір в розмірі 3028 грн. 00 коп., та витрати, пов`язані з розглядом справи в розмірі 43 грн. не є пропорційним до часток власності нерухомого майна, а 100%, ігноруючи повністю факт приналежності частини будинку іншій особі. Щодо стягнення суми боргу з ОСОБА_1 за період з 31.05.2021 року по 30.06.2024 року зазначаю наступне. ОСОБА_1 є дитиною-сиротою, мати якої померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 29.08.2018 року №556 встановлено опіку над малолітньою ОСОБА_1 та призначено її опікуном ОСОБА_2 . А тому, малолітня ОСОБА_1 з моменту призначення їй опікуна і до 11.03.2022 року проживала разом із ОСОБА_2 за адресою реєстрації останньої, а саме: АДРЕСА_2 . 11.03.2022 року, у зв`язку з повномасштабним вторгненням рф на територію України та масивним бомбардуванням міста Харкова, ОСОБА_1 разом зі своїм опікуном виїхали до Німеччини на постійне місце проживання (по теперішній час), що підтверджується відповідною довідкою компетентного органу Німеччини (нотаріально посвідчена довідка долучається). Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 . На момент 31.05.2021 року (утворення заборгованості за спожиту електричну енергію) ОСОБА_1 було 15 років. А тому, відповідач фізично не могла споживати за адресою: АДРЕСА_1 комунальні послуги, так як ніколи не проживала там. Натомість, у вказаному будинку весь цей час проживав брат відповідача, який і є співвласником будинку - ОСОБА_3 , який, станом на зараз, є військовослужбовцем та проходить військову службу в ЗСУ по мобілізації. Отже, фактично спожита електроенергія є заборгованістю саме ОСОБА_3 , а не ОСОБА_1 , яка жодного дня не проживала у будинку АДРЕСА_1 . Долучений до позовної заяви договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг ніколи не підписувався відповідачем, а тим паче не міг бути з нею укладеним, так як ОСОБА_1 була неповнолітньою на той момент. Належних та достатніх доказів щодо укладення між позивачем та відповідачем вказаного договору позивачем не надано. Таким чином, враховуючи долучений пустий шаблонний договір до позовної заяви, вважає, що позивач сам не знає з ким укладав цей договір та не надає жодного доказу взагалі існування такого договору з підписом, реквізитами сторони (споживача). Щодо заборони стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги зазначає наступне. Пунктом 1 Постанови КМУ № 206 від 05.03.2022 «Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» передбачено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється зокрема: стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утвореної після 24 лютого 2022 р. Відсутність ОСОБА_1 за зареєстрованим в Україні місцем проживання доведено в повному обсязі, а тому у позивача відсутні підстави щодо стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 31.05.2021 року по 30.06.2024 року. А те, що ОСОБА_3 не звернувся вчасно до позивача із заявою-повідомленням щодо проходження ним військової служби - це не є підставою стягувати кошти саме з ОСОБА_1 .

Представник позивача надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив щодо посилання Апелянта на наявного співвласника нерухомого майна за означеною адресою, як обґрунтування, доводів, що вона є неналежним Відповідачем. Частиною першою ст. 543 Цивільного Кодексу України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Також, звертає увагу суду на висновки викладені у постанові Верховного Суду від 2 грудня 2020 р. N 761/48615//18-ц № 61-14819св20. За Відповідачем з 21.12.2020 року зареєстровано у власність 1/3 частка будинку за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору міни від 21.12.2020 та 1/3 частка будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.05.2020 року. На Відповідача, як власника покладений обов`язок зі сплати наданих послуг з житлово-комунальних послуг, зокрема з послуг постачання електричної енергії до належної йому власності. Непроживання Відповідача у будинку, який належить їй на праві власності, також не звільняє останнього, як власника будинку, від обов`язку нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг. Зазначений висновок узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 02.04.2020 року по справі № 757/29813/17-ц. Також, зазначає, що зареєстроване місце проживання Відповідача, значиться саме за адресою АДРЕСА_1 . Апеляційна скарга не містить доказів проживання ОСОБА_1 за адресою реєстрації свого опікуна ОСОБА_2 , а надана до суду довідка про реєстрацію місця проживання особи від 27.01.2021 підтверджує зареєстроване місце проживання саме ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 . Додатково зазначає, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16. Додатково зазначаємо, як вбачається з матеріалів справи предметом даного позову є стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію за період з 31.05.2021 по 30.06.2024. Оскільки розрахуновим періодом відповідно до ПРРЕЕ та Договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг є календарний місяць, а також враховуючи, що рахунок за відповідний розрахунковий період підлягає оплаті не пізніше 20 числа наступного місяця то зобов`язання по сплаті за період грудня 2023 виникло з 01.01.2024, тобто, після набуття Відповідачем повної цивільної дієздатності. Тому, вважаємо, що зобов`язання по сплаті заборгованості за спожиту електричну енергію за період з 01.12.2023 по 30.06.2024 має нести Відповідач, оскільки є власником нерухомого майна. З ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 досягла повноліття, та має повну цивільну дієздатність, а отже, зважаючи, що вона є власником будинку та має зареєстроване місце проживання за означеною адресою, тому вона зобов`язана нести витрати зі сплати комунальних послуг, саме, як особа, яка набула повної цивільної дієздатності з 01.12.2023. посилання Апелянта на наявність права власності ОСОБА_3 на нерухоме майно за означеною адресою, не містять доказів, які б підтверджували таке право власності ОСОБА_3 на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 . З наданих до суду копій паспорту громадянина ОСОБА_3 , вбачається, що він мав зареєстроване місце проживання за адресою АДРЕСА_1 з 04 квітня 2001р. Однак, відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади, зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 за період з 23.05.2023 по 18.08.2023 значиться за адресою АДРЕСА_3 . Враховучи вищевикладене, оскільки матеріали справи не містять доказів зареєстрованого місця проживання ОСОБА_3 , за адресою АДРЕСА_1 , в період з 31.05.2021 по 23.05.2023, для з`ясування причетності ОСОБА_3 до заборгованості за спожиту електричну енергію, що виникла за вищезазначений період, Товариством було направлено запит до Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області, щодо встановлення дати зняття з реєстрації ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 . Додатково зазначаємо, що згідно платіжної інструкції № 188657146.1:WEB від 02.05.2025, було зараховано оплату за спожиту електричну енергію. У відповідності до витягу з реєстру банківських платежів, 01.05.2025 на рахунок ПрАТ "Харківенергозбут" надійшла оплата за спожиту електричну енергію по особовому рахунку № НОМЕР_3 , за адресою АДРЕСА_1 у сумі 100,00 грн., де платником є ОСОБА_3 . ОСОБА_3 з 04.04.2001 року за адресою АДРЕСА_1 , недосягнення ОСОБА_1 повної цивільної дієздатності до 18.12.2023, а також наявного права управління майном, що належить особам над якими встановлено опіку та піклування, відповідно до п. 2.10 Правил опіки та пуклування, є підстави вважати що зобов`язання по сплаті заборгованості за спожиту електричну енергію, до досягнення повноліття ОСОБА_1 , має нести її піклувальник- ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як особа, яка могла бути зареєстрована за означеною адресою у період заборгованості. Щодо посилання Апелянта на заборону стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється, зокрема, стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утвореної після 24 лютого 2022 року з дати виникнення можливості бойових дій/початку бойових дій по дату припинення можливості бойових дій/завершення бойових дій на територіях, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій, споживачів та/або членів їх сімей, які покинули своє місце проживання та надали виконавцю комунальних послуг, управителю багатоквартирного будинку, іншій уповноваженій співвласниками особі у паперовій або електронній формі довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи згідно з додатком 2 до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 Про облік внутрішньо переміщених осіб або інші документи, що підтверджують їх відсутність у житловому та/або нежитловому приміщенні, будинку, в яких вони є споживачами на підставі укладених договорів (довідки з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби (у тому числі отримані в іноземній державі), відбування покарання тощо, документи, що підтверджують факт перетинання державного кордону України (на виїзд з України і в`їзд в Україну) у відповідний період часу), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги. Враховуючи вищенаведене, повідомляємо суд, що Апелянт не звертався до ПрАТ "Харківенергозбут" як до постачальника універсальних послуг, з повідомленням та наданням доказів, підтверджуючих ії відсутність у житловому будинку, в якому вона є споживачем електричної енергії, за адресою АДРЕСА_1 , відповідно до умов постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитись із вказаним висновком суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , з 23.12.2020. (а.с. 20, 26)

ОСОБА_1 є власницею будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору міни від 21.12.2020 (1/3 частка), та на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 22.05.2020 (1/3 частка), що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.07.2024. (а.с. 16)

Згідно розрахунку заборгованості за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 31.05.2021 по 30.06.2024 виникла заборгованість за електричну енергію у розмірі 47 502.67 грн. (а.с. 6, 7)

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що на момент виникнення заборгованості у 2021 році, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 була неповнолітньою.

Відповідно до ст. 24, 30, 34 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Відповідно до ст. 47, 59 ЦПК України неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена. Права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 29.08.2018 року №556 встановлено опіку над малолітньою ОСОБА_1 та призначено її опікуном ОСОБА_2 .

Відповідно до пунктів 4.2, 4.7 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства освіти України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 р. N 34/166/131/88, опікуни (піклувальники) мають право управляти майном підопічних на користь останніх. Опікун не має права без дозволу органів опіки та піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладання, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами є договори, що вимагають нотаріального засвідчення та спеціальної реєстрації, про відмову від майнових прав, які належать підопічному, поділ майна, поділ, обмін та продаж житлової площі, а також видача письмових зобов`язань тощо.

При цьому, згідно з п. 99.2 ст. 99 Податкового Кодексу України грошові зобов`язання малолітніх/неповнолітніх осіб виконуються їх батьками (усиновителями), опікунами (піклувальниками) до набуття малолітніми/неповнолітніми особами цивільної дієздатності в повному обсязі.

Між тим, позивач звернувся з позовом до ОСОБА_1 , яка на момент виникнення заборгованості була неповнолітня та не залучив до участі у справі її законного представника.

Крім того, як вбачається з відповіді ГУ ДМСУ в Харківській області від 14.05.2025 року на запит ПрАТ «Харківенергозбут» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з 04.04.2001 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та знятий з реєстрації за вказаною адресою з 23.05.2023 року.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 , будучи неповнолітньою та перебуваючи на утриманні опікуна, не могла нести відповідальність зі сплати заборгованості за надані послуги за період 31 травня 2021 року по 17 грудня 2023 року, а її грошові зобов`язання повинні були виконуватися опікуном до набуття нею цивільної дієздатності в повному обсязі.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що заборгованість за надані послуги була стягнута судом першої інстанції з ОСОБА_1 за період 31 травня 2021 року по 16 грудня 2023 року безпідставно.

При розгляді справи суд має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач не просив залучити належних відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а суд за власною ініціативою, без відповідної заяви позивача не має право залучати або змінювати особу, до якої позивається позивач.

Відтак у період з 31 травня 2021 року по 16 грудня 2023 року року власник майна ОСОБА_1 була неповнолітньою та не мала повної дієздатності, проте з 17 грудня 2023 року набула повної дієздатності, а відтак стосовно заборгованості за період з 17.12.2023 року по 30.06.2024 року колегія суддів зазначає наступне.

За вказаною адресою на ім`я ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_4 .

Згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Частиною першою ст. 543 Цивільного Кодексу України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (далі - договір) є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії виключно побутовим та малим непобутовим споживачам (далі - споживач) постачальником універсальних послуг (далі - постачальник) та укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України шляхом приєднання споживача до цього договору.

Постановою НКРЕКП від 26 жовтня 2018 року № 1268 «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо передачі даних побутових та малих не побутових споживачів постачальнику електричної енергії, на якого відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» покладається виконання функції універсальної-послуги на закріпленій території» передбачено, що на території Харківської області таким постачальником визначено ПрАТ «Харківенергозбут».

Згідно з п. 4.1. Правил роздрібного ринку електричної енергії (далі ПРРЕЕ), розрахунки за електричну енергію та послуги, що надаються на роздрібному ринку, між учасниками цього ринку здійснюються у грошовій формі відповідно до укладених договорів.

У відповідності з п. 4.7. ПРРЕЕ, оплата електричної енергії здійснюється побутовим споживачем виходячи з умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг і може, зокрема, бути у формі оплати за фактично відпущену електричну енергію відповідно до даних комерційного обліку.

Згідно з п. 4.8. ПРРЕЕ форма та порядок оплати, терміни (строки) здійснення попередньої оплати, планових платежів та остаточного розрахунку зазначаються у договорі між електропостачальником та споживачем про постачання електричної енергії споживачу (комерційній пропозиції до договору).

Абзацом п`ятим пункту 13 Перехідних положень ЗУ «Про ринок електричної енергії» встановлено, що фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії.

У відповідності до п. 13 Перехідних положень вказаного закону, передача постачальнику універсальних послуг персональних даних побутових та малих непобутових споживачів під час здійснення заходів з відокремлення оператора системи розподілу не потребує отримання згоди та повідомлення таких споживачів про передачу персональних даних і вважається такою, що здійснена в загальносуспільних інтересах з метою забезпечення постачання електричної енергії споживачам.

За визначеннями, які зазначені у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України від 24 червня 2004 року № 1875-IV), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Такі послуги надаються споживачу - фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг.

Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У частині 2 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).

За таких обставин, з ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за період з 17.12.2023 року по 30.06.2024 року, яка за даниим розрахунку позивача (а.с.106) становить 26845, 76 грн.

У задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за період з 31 травня 2021 року по 16 грудня 2023 року слід відмовити, оскільки такі вимоги заявлені до неналежного відповідача.

Посилання на те, що ОСОБА_1 проживала за адресою реєстрації опікуна ОСОБА_2 , не приймаються судом до уваги, оскільки надана довідка про реєстрацію місця проживання особи від 27.01.2021 підтверджує зареєстроване місце проживання саме ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 ., проте не містить доказів проживання ОСОБА_1 за адресою реєстрації свого опікуна.

Колегія суддів звертає увагу на те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Постанови КМУ № 206 від 05 березня 2022 року «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», якою встановлено, зокрема, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утвореної після 24 лютого 2022 року з дати виникнення можливості бойових дій/початку бойових дій по дату припинення можливості бойових дій/завершення бойових дій на територіях, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій, споживачів та/або членів їх сімей, які покинули своє місце проживання та надали виконавцю комунальних послуг, управителю багатоквартирного будинку, іншій уповноваженій співвласниками особі у паперовій або електронній формі довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або інші документи, що підтверджують їх відсутність у житловому та/або нежитловому приміщенні, будинку, в яких вони є споживачами на підставі укладених договорів, оскільки ОСОБА_1 не зверталася до ПрАТ "Харківенергозбут" як до постачальника універсальних послуг, з повідомленням та наданням доказів, підтверджуючих ії відсутність у житловому будинку, в якому вона є споживачем електричної енергії, за адресою АДРЕСА_1 .

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч. 4 ст. 544 цього Кодексу, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц, у разі ухилення співвласника від участі у витратах на утримання спільної власності, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення повністю або частково є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При зверненні з позовом до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 3028 грн.

Оскільки позовні вимоги ПАТ «Харківенергозбут» задоволено частково, а саме - на 56,5 %, то позивач має право на відшкодування сплаченого судового збору пропорційно задоволеним вимогам у сумі 1710,82 грн. (3028 х 56,5%)

Судові витрати, понесені відповідачем, документально підтверджено, а саме, за подання апеляційної скарги сплачено 4542 грн. Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено частково, зменшено суму, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню - 1975,77 грн. судового збору (4542 х 43,5%).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, шляхом взаємозаліку з позивача на користь відповдача підлягає стягненню судовий збрі у розмірі 264,95 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 02 жовтня 2024 року змінити в частині суми стягнення.

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» заборгованість за електричну енергію у сумі 26 845,76 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» на користь ОСОБА_1 264,95 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Н.П. Пилипчук

Судді: О.В. Маміна

Ю.М. Мальований