ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року

м. Київ

справа № 642/120/19

провадження № 61-15121св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

треті особи: Холодногірсько-Новобаварський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Баярд», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мараєва Яна Володимирівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Макушева Наталія Віталіївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на постанову Полтавського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року в складі колегії суддів: Одринської Т. В., Кузнєцової О. Ю., Панченка О. О.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи - Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області (Міжрайонний ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків), Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Баярд» (далі - ТОВ «Юридична фірма «Баярд»), приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мараєва Яна Володимирівна (далі - приватний нотаріус ХМНО Мараєва Я. В.), приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Макушева Наталія Віталіївна (далі - приватний нотаріус ХМНО Макушева Н. В.) про визнання фіктивних договорів купівлі-продажу недійсними.

Позов мотивований тим, що 21 липня 2010 року між ним і ОСОБА_2 , ОСОБА_5 укладений договір позики на суму 65 000,00 дол. США з умовою повернення цих коштів частинами (з розстроченням) та кінцевим строком повернення не пізніше 21 липня 2011 року. Договір позики посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г. І. за реєстровим № 2510.

На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, того ж дня, між ТОВ «Юридична фірма «Баярд» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г. І. за реєстровим № 2512, за умовами якого ТОВ «Юридична фірма «Баярд» передало ОСОБА_1 в іпотеку нежитлові приміщення цокольного поверху № 12-21 загальною площею 99,8 кв. м, літ. «А», на АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2013 року в справі № 2024/7957/13 з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто суму боргу в розмірі 58 481,00 дол. США, що еквівалентно 467 438,63 грн, та судовий збір в розмірі 179,74 грн. У задоволенні вимоги про стягнення з боржників процентів за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України в розмірі 9 818,00 дол. США та неустойки в розмірі 7 826 000,00 грн відмовлено.

29 січня 2014 року Апеляційний суд Харківської області ухвалив нове рішення, яким скасував рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2013 року в частині відмови у стягненні процентів за користування коштами, неустойки та судових витрат і додатково стягнув з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 проценти за користування позикою в розмірі 9 818,00 дол. США, що еквівалентно 78 475,27 грн та пеню в сумі 28 000,00 грн, а всього 106 475,27 грн, та судові витрати в сумі по 2 469,75 грн з кожного.

21 лютого 2014 року Ленінським районним судом м. Харкова на виконання зазначених судових рішень видані два виконавчі листи, які 19 вересня 2014 року пред`явлені разом з відповідними заявами про відкриття виконавчого провадження до Ленінського ВДВС Харківського міського управління юстиції.

У кожній із поданих заяв про відкриття виконавчого провадження його представник просив накласти арешт на все належне відповідному боржнику майно та оголосити заборону його відчуження.

На момент подання вказаних заяв про відкриття виконавчого провадження він мав інформацію про те, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належав житловий будинок літ. «К-2» з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 , за рахунок реалізації якого можливо було виконати зазначене рішення суду. Проте державний виконавець не виніс відповідної постанови про арешт майна боржника та не наклав заборони відчуження та/або арешт на все належне солідарним боржникам майно, що було підставою для оскарження дій державного виконавця.

Оскільки ОСОБА_2 і ОСОБА_5 не виконали рішення судів, що набрали законної сили, він був вимушений повторно звернутися до суду з позовом про стягнення трьох процентів річних за невиконання грошового зобов`язання.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24 червня 2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за договором позики проценти за користування коштами за період з 05 жовтня 2012 року до 10 грудня 2014 року у сумі 10 245,00 дол. США, що еквівалентно 220 531,00 грн; три проценти річних за період з 05 жовтня 2012 року до 10 грудня 2014 року в сумі 3 680 дол. США, що еквівалентно 79 214,64 грн; неустойку за період з 10 грудня 2013 року до 10 грудня 2014 року в сумі 100 000,00 грн, а також стягнуто в рівних частках суму сплаченого судового збору у розмірі 5 481,00 грн - по 2 740,50 грн з кожного.

03 вересня 2015 року за вказаним рішенням Апеляційного суду Харківської області судом було видано два виконавчих листа, які 04 квітня 2016 року були подані до Ленінського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області разом із заявами про відкриття виконавчого провадження, в кожній із яких представник стягувача просив накласти арешт на все належне відповідному боржнику майно та оголосити заборону його відчуження.

20 квітня 2016 року старшим державним виконавцем Ленінського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області Коваленком М. А. винесено дві постанови про відкриття виконавчих проваджень № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, але державний виконавець знову не прийняв відповідної постанови про арешт майна боржника та не наклав заборони відчуження та/або арешту на все належне солідарним боржникам майно.

Виконавчі провадження про стягнення з боржника ОСОБА_5 грошових коштів, стягнутих рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2013 року та рішеннями Апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2014 року та 24 червня 2015 року відповідно, були завершені (постанови відділу державної виконавчої служби від 23 червня 2016 року), а виконавчі листи повернуті стягувачу саме через відсутність у боржника ОСОБА_5 будь-якого рухомого чи нерухомого майна (або грошових коштів), на які можливо було б звернути стягнення.

Виконавчі провадження № НОМЕР_4 та № НОМЕР_3 про стягнення з ОСОБА_2 як солідарного боржника грошових коштів, стягнутих вказаними судовими рішеннями, на момент звернення до суду з позовом у цій справі залишаються відкритими, невиконаними і незавершеними, виконавчі провадження об`єднано разом з іншими виконавчими листами у зведене виконавче провадження № НОМЕР_5, а загальна сума заборгованості ОСОБА_2 становить 978 869,79 грн.

20 жовтня 2016 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 70955774 позивачу стало відомо, що 31 липня 2015 року ОСОБА_2 відчужила ОСОБА_4 (10/100) та дочці солідарних боржників ОСОБА_3 (90/100) належний їй житловий будинок літ. «К-2» з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договорів купівлі-продажу від 31 липня 2015 року.

Станом на 31 липня 2015 року арешт на майно боржника ОСОБА_2 накладений не був.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2014 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2014 року, у рахунок погашення заборгованості за договором позики звернуто стягнення на належні ТОВ «Юридична фірма «Баярд» нежитлові приміщення цокольного поверху № 12, 21 загальною площею 99,8 кв. м, літ. «А», у будинку за адресою: АДРЕСА_1 у спосіб, визначений статтею 38 Закону України «Про іпотеку», шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_1 права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві.

На виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_1 продав нежитлові приміщення цокольного поверху № 12, 21 загальною площею 99,8 кв. м, літ. «А», у будинку за адресою: АДРЕСА_1 TOB «АН «Естейт-Сервіс», який в подальшому постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25 жовтня 2016 року визнано недійсним; витребувано з незаконного володіння TOB «АН «Естейт-Сервіс» нежитлові приміщення; право власності на нежитлові приміщення визнано за ТОВ «Юридична фірма «Баярд» з тієї підстави, що майно банкрута ТОВ «Юридична фірма «Баярд» не могло бути реалізовано поза межами процедури банкрутства.

Отже, на думку позивача, наведене вказує про можливість виконання судових рішень, які набрали законної сили і якими визначена сума заборгованості солідарних боржників, лише в рамках відкритих виконавчих проваджень.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 31 серпня 2016 року стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 проценти за користування коштами за період з 10 грудня 2014 року до 01 лютого 2016 року в сумі 404 074,10 грн, три проценти річних від суми боргу за період з 10 грудня 2014 року до 01 лютого 2016 року - в сумі 49 560,12 грн, а також неустойку за період з 10 грудня 2014 року до 01 лютого 2016 року - в сумі 50 000,00 грн.

Виконавчі листи, видані на виконання рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 31 серпня 2016 року, знаходяться на виконанні Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харкова (виконавчі провадження № НОМЕР_6, № НОМЕР_7).

Загальна сума заборгованості боржників ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , яка визначена вказаними судовими рішеннями, що набрали законної сили, становить 1 487 714,23 грн.

В рамках відкритого та триваючого зведеного виконавчого провадження було виявлено майно боржника, на яке можливо було звернути стягнення, а саме принтер марки «XEROX», модель phaser 3420, сірого кольору, б/в, за ціною 500,00 грн, який було передано стягувачу в рахунок погашення боргу. Також, після проведення 13 грудня 2018 року повторного аукціону стягувачу належало 54 150,00 грн, отриманих за реалізацію автомобіля «Opel Corsa».

Позивач зазначав, що загальна сума грошових коштів, яка вже стягнута, та/або отримана, та/або підлягає перерахуванню, становить: 313 338,64 грн (258 688,64 грн (кошти, вилучені від реалізації майна боржника ТОВ «Юридична фірма «Баярд») + 500,00 грн (вартість принтера марки «XEROX», який передано стягувачу в рахунок погашення боргу) + 54 150,00 грн (вартість, за якою було реалізовано автомобіль боржника з аукціону), з яких на момент звернення до суду з цим позовом фактично отримано лише 500,00 грн.

ОСОБА_2 після відкриття виконавчих проваджень фіктивно відчужила належний їй житловий будинок на користь своєї дочки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , яка є її близькою особою. Отже, дії сторін оспорюваних договорів були направлені виключно на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича і знайомої особи виключно з єдиною і протиправною метою - приховати це майно від звернення стягнення, аби в майбутньому за його рахунок не було виконано судові рішення про стягнення грошових коштів на його користь.

Вчинення боржником ОСОБА_2 оспорюваних правочинів щодо розпорядження належним їй майном з метою унеможливити задоволення грошових вимог стягувача за рахунок цього майна має бути кваліфіковане судом як зловживання, адже ОСОБА_2 використала правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам позивача.

ОСОБА_1 просив:

визнати недійсним договір купівлі-продажу 90/100 частин будинку за адресою: АДРЕСА_2 від 31 липня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Макушевою Н. В. за реєстровим № 510;

визнати недійсним договір купівлі-продажу 10/100 частин будинку за адресою: АДРЕСА_2 від 31 липня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Мараєвою Я. В. за реєстровим № 1344.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій під час першого розгляду справи

Справа судами розглядалась неодноразово

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 31 липня 2019 року, яке залишене без змін постановою Харківського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року, в задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що укладені правочини були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, на час розгляду справи обов`язки сторін за договорами купівлі-продажу щодо фактичного передання у власність предмета договорів та розрахунків за ними виконані у повному обсязі, є дійсними та реальними, ознак фіктивності не мають.

Постановою Верховного Суду від 31 березня 2021 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 31 липня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційний суд виходив з того, що суди зробили передчасний висновок про відмову у позові, не встановивши всіх фактичних обставин справи, які стосуються правомірності відчуження ОСОБА_2 майна на користь ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та які мають значення для правильного вирішення спору.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій під час другого розгляду справи

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 19 січня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 09 червня 2021 року.

Суд першої інстанції виходив з того, що оспорювані договори купівлі-продажу від 31 липня 2015 року були укладені із дотриманням всіх вимог дійсності договору, передбачених ЦК України, в тому числі зазначеним у частині п`ятій статті 203 ЦК України. Ці договори були спрямовані на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, воля обох сторін договору відповідала зовнішньому її прояву.

Дослідженими в справі доказами не підтверджено відчуження майна відповідачем саме з метою утруднення повернення боргу кредитору, що таке відчуження свідчить про наявність умислу в укладенні договорів купівлі-продажу з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів шляхом звернення стягнення на майно солідарного боржника.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 січня 2024 року - скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 90/100 частин будинку за адресою: АДРЕСА_2 від 31 липня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Макушевою Н. В. за реєстровим № 510.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 10/100 частин будинку за адресою: АДРЕСА_2 від 31 липня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Мараєвою Я. В. за реєстровим № 1344.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 09 червня 2021 року, якою заборонено відчуження житлового будинку літ. «К-2» з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 , заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо житлового будинку літ. «К-2» з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 , залишено без змін.

Стягнено з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 8 902,20 грн, по 2 225,55 грн з кожного.

Апеляційний суд виходив з того, що відповідач, укладаючи договори купівлі-продажу була достовірно обізнана про ухвалення декількох судових рішень про стягнення з неї та ОСОБА_5 грошових коштів, про наявність виконавчих проваджень щодо примусового виконання цих рішень. Отже, відповідач могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання вищевказаних рішень.

З договору купівлі-продажу 90/100 частин будинку АДРЕСА_2 від 31 липня 2015 року вбачається, що він укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які є матір`ю та дочкою. Інший договір купівлі-продажу від 31 липня 2015 року укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 щодо 10/100 частин цього ж будинку, тобто незначної частини, без виділення її частки в натурі, що фактично унеможливлює використання нею її частини нерухомого майна.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 фактично продовжують проживати у будинку за адресою: АДРЕСА_2 . У відзиві на позовну заяву ОСОБА_5 особисто зазначає адресу для листування АДРЕСА_2 . Факт проживання ОСОБА_2 у спірному будинку також підтверджується поштовими повідомленнями про отримання нею кореспонденції, яка направлялася судами різних інстанцій за цією адресою.

Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні від 06 березня 2023 року ОСОБА_5 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з тим судом не встановлено іншого місця проживання чи реєстрації ОСОБА_2 , або наявність у неї іншого житла.

ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , та отримує кореспонденцію за вказаною адресою. Матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_4 вселилась до спірного житлового будинку, проживає там чи користується своєю часткою нерухомого майна.

Крім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що грошові кошти, отримані ОСОБА_2 від продажу житлового будинку, сплачені нею у рахунок погашення заборгованості перед позивачем.

Посилання в рішенні місцевого суду на те, що протягом травня-липня 2015 року на депозитний рахунок державної виконавчої служби від ОСОБА_8 були перераховані кошти у загальній сумі 275 496,00 грн не свідчать про те, що ОСОБА_2 , як продавець за договором купівлі-продажу, отримані кошти сплатила позивачу у рахунок погашення заборгованості.

За таких обставин відчуження спірного майна при відсутності реальності настання правових наслідків правочину, свідчить про наявність умислу при укладенні договорів купівлі-продажу з метою приховання майна від виконання рішення суду про стягнення грошових коштів шляхом звернення стягнення на майно солідарного боржника.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У листопаді 2024 року ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що:

постанова апеляційного суду ухвалена з неправильним застосуванням судом норм матеріального права і з порушенням норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах та обставинах;

висновки апеляційного суду про порушення сторонами частини п`ятої статті 203 ЦК України через невідповідність внутрішньої волі сторін зовнішньому її прояву та про те, що укладені договори купівлі продажу не були спрямовані на реальне настання обумовлених ними наслідків, не відповідають дійсності та матеріалам справи;

у результаті укладення договору купівлі-продажу продавець отримав грошові кошти, які були перераховані на рахунок відділу державної виконавчої служби, а ОСОБА_3 - у власність житловий будинок, де наразі фактично проживає. Отже відсутні будь-які підстави для сумнівів у дійсності та реальності цього правочину;

апеляційний суд безпідставно залишив поза увагою частину наданих відповідачами доказів, а дані інших доказів були спростовані та покладені в основу рішення у перекрученому вигляді.

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить постанову апеляційного суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_2 обґрунтована тим, що:

суд апеляційної інстанції не врахував належним чином приписи Верховного Суду, які викладені у постанові від 31 березня 2021 року в цій справі, а саме не досліджено обставини, що мають значення для вирішення справи, та не перевірено їх доказами;

жодних підстав для сумнівів у дійсності та реальності договорів купівлі-продажу нерухомого майна немає, що підтверджується матеріалами справи;

апеляційний суд безпідставно залишив поза увагою частину наданих відповідачами доказів, а дані інших доказів були спростовані та покладені в основу рішення у перекрученому вигляді, зокрема довідки зареєстрованих у житловому приміщенні від 06 березня 2023 року;

після пошуку постійного місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 ще у 2021 році вони на виконання своїх процесуальних обов`язків повідомили суд про зміну місця проживання. Проте поштова кореспонденція надсилалась судом за попередньою адресою. Тому направлені за попередньою адресою поштові повістки не є належним повідомленням про дату та час розгляду справи, що позбавило скаржника можливості скористатись своїм правом на участь у судовому засіданні та захист своїх інтересів. Отже, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з підстав визначених пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У грудні 2024 року від ОСОБА_5 надійшов відзив, в якому від просить постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Відзив мотивований тим, що:

реалізація належного ОСОБА_2 будинку була пов`язана виключно з погашенням заборгованості за виконавчими провадженнями та була спрямована на розрахунок з наявними кредиторами. При цьому реалізація майна в жодному разі не порушує прав кредиторів. Тому твердження позивача про порушення його майнових прав оспорюваними договорами, оскільки, на його думку, вони укладались з метою ухилення від виконання зобов`язань, є помилковими;

у суді апеляційної інстанції заявлялось клопотання про виклик ОСОБА_8 як свідка, але апеляційним судом не було забезпечено встановлення усіх обставин цієї справи;

апеляційний суд ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального і матеріального права. Суд першої інстанції належним чином дослідив усі обставини справи, надав оцінку доводам сторін та перевірив їх доказами, ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2024 року заяву суддів Верховного Суду Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д. про самовідвід задоволено. Відведено суддів Верховного Суду: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д. за їхньою заявою від участі у розгляді справи № 642/120/19. Касаційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_2 передано для проведення повторного автоматизованого розподілу.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 листопада 2024 року справу призначено судді-доповідачеві Дундар І. О., судді, які входять до складу колегії: Краснощоков Є. В., Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2024 року відкрито касаційні провадження у справі № 642/120/19 та витребувано справу із суду першої інстанції.

У лютому 2025 року матеріали справи № 642/120/19 надійшли до Верховного Суду.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 липня 2025 року справу призначено судді-доповідачеві Дундар І. О., судді, які входять до складу колегії: Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 26 листопада 2024 року зазначено, що доводи касаційних скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_2 містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року № 639/7564/16-ц, від 16 грудня 2021 року у справі № 11-164сап21; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 21 липня 2010 року між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_5 , ОСОБА_2 як позичальниками укладений договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_1 надав їм позику у сумі 65 000,00 дол. США, яку позичальники зобов`язалися повернути не пізніше 21 липня 2011 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 21 липня 2010 року між ТОВ «Юридична фірма «Баярд» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого ТОВ «Юридична фірма «Баярд» передало в іпотеку ОСОБА_1 нерухоме майно: нежитлові приміщення цокольного поверху № 12-21 загальною площею 99,8 кв. м, літ. «А-4», на АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2013 року в справі № 2024/7957/13 стягнено солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 58 481,00 дол. США, що еквівалентно 467 438,63 грн, та судові витрати у розмірі 179,74 грн.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2014 року у справі № 2024/7957/13 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2013 року в частині відмови у задоволенні позову скасовано, ухвалено нове рішення, яким стягнено з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти за користування позикою за договором позики у розмірі 9 818,00 дол. США, що еквівалентно 784 475,27 грн, а також пеню 28 000,00 грн, а всього 106 475,27 грн, судові витрати по 2 469,75 грн з кожного.

19 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського ВДВС ХМУЮ із заявами про відкриття виконавчого провадження за поданими виконавчими листами, виданими Ленінським районним судом м. Харкова 21 лютого 2014 року про стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 заборгованості за договором позики, в яких, зокрема, просив накласти арешт на все належне боржникам майно та оголосити заборону його відчуження.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 19 травня 2015 року об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_2 на праві власності.

23 вересня 2013 року постановами старшого державного виконавця Ленінського ВДВС ХМУЮ Пановою Г. М. відкрито виконавчі провадження № НОМЕР_4 та № НОМЕР_8 з виконання виконавчого листа № 2024/7957/13, виданого 21 лютого 2014 року Ленінським районним судом м. Харкова щодо боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Згідно з інформацією про виконавче провадження № НОМЕР_8 станом на 28 грудня 2018 року виконавчий документ повернуто стягувачеві 23 червня 2016 року на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24 червня 2015 року в справі № 642/10856/14-ц стягнено солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики проценти за користування коштами за період з 05 жовтня 2012 року до 10 грудня 2014 року в сумі 10 245 дол. США, що еквівалентно 220 531,00 грн, 3 % річних за період з 05 жовтня 2012 року до 10 грудня 2014 року - у сумі 3 680,00 дол. США, що еквівалентно 79 214,64 грн, та неустойку за період з 10 грудня 2013 року до 10 грудня 2014 року в сумі 100 000,00 грн.

14 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся із заявами до Ленінського ВДВС ХМУЮ про відкриття виконавчого провадження за виконавчими листами, виданими Ленінським районним судом м. Харкова 03 вересня 2015 року на виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 червня 2015 року в справі № 642/10856/14-ц, в яких, зокрема, просив накласти арешт на все належне боржникам майно та оголосити заборону його відчуження.

20 квітня 2016 року постановою старшого державного виконавця Ленінського ВДВС ХМУЮ Коваленко М. А. відкриті виконавчі провадження № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа № 642/10856/14, виданого 03 вересня 2015 року Ленінським районним судом м. Харкова щодо боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Згідно з інформацією про виконавче провадження станом на 28 грудня 2018 року виконавче провадження № НОМЕР_3: постановою від 05 травня 2018 року накладений арешт на все майно боржника ОСОБА_2 , 18 вересня 2018 року приєднано до зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_9.

Згідно з інформацією про виконавче провадження № НОМЕР_8 станом на 28 грудня 2018 року: 23 червня 2016 року виконавчий документ повернуто стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.

31 липня 2015 року між ОСОБА_2 (продавець) і ОСОБА_4 (покупець) укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Мараєвою Я. В. за реєстраційним номером 1344, предметом якого є 10/100 частин житлового будинку літ. «К-2» з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31 липня 2015 року право приватної спільної часткової власності на 10/100 частин житлового будинку літ. «К-2» з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_4

31 липня 2015 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Макушевою Н. В. за реєстраційним номером 570, предметом якого є 90/100 частин житлового будинку літ. «К-2» з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31 липня 2015 року право приватної спільної часткової власності на 90/100 частин житлового будинку літ. «К-2» з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_3 .

Позиція Верховного Суду

Стосовно доводів ОСОБА_2 про неналежне повідомлення про судове засідання

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).

Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України).

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (частина п`ята статті 128 ЦПК України).

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (частини шоста, сьома статті 128 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (стаття 372 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Водночас під добросовісністю варто розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

У частині першій статті 131 ЦПК України зазначено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання суд є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

У пункті 5 частини першої статті 411 ЦПК України визначено судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, зокрема, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

У справі, що переглядається:

ухвалою Полтавського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено справу до розгляду у приміщенні апеляційного суду з повідомленням учасників справи на 14:00 год 11 червня 2024 року (т. 6, а. с. 100);

19 квітня 2024 року судова повістка про виклик до суду на 11 червня 2024 року направлялась ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 , проте поштове відправлення повернулось до суду із відміткою поштового оператора про причини невручення «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 6, а. с. 141-142);

відповідно до акта № 28 фіксування випадків припинення роботи інформаційних систем Полтавського апеляційного суду від 11 червня 2024 року у період з 14:00 год до 15:30 год складові АСДС перебували у вимкненому стані у зв`язку із відсутністю електроенергії (т. 6, а. с.144);

згідно з телефонограмою, яка направлена ОСОБА_2 , їй повідомлено про судове засідання, призначене на 11 червня 2024 року (т. 6, а. с.146);

відповідно до довідки про доставку повідомлення у додаток «Viber» повістка про судове засідання доставлена ОСОБА_2 за номером телефону НОМЕР_1 ;

засідання апеляційного суду 11 червня 2024 року об 14:00 год не відбулося;

13 червня 2024 року судова повістка про виклик до суду на 10 жовтня 2024 року повторно на направлялась ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 , але поштове відправлення повернулось до суду із відміткою поштового оператора про причини невручення «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 6, а. с. 163-164);

згідно з довідкою секретаря судового засідання від 10 жовтня 2024 року в зв`язку з неявкою учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не проводилося (т. 6, а. с. 181);

оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена у відкритому судовому засіданні, яке відбулося 10 жовтня 2024 року (т. 6, а.с.182-193);

у відзиві ОСОБА_5 на позовну заяву вказано, що він та ОСОБА_2 фактично проживають в іншому приміщенні, тобто не за адресою: АДРЕСА_4 , проте їх місце реєстрації за домовленістю між ними та новими власниками не змінювалось. При цьому нову адресу ОСОБА_5 суду не повідомив (т. 1, а. с.167-169). Аналогічне твердження викладено у відзиві на апеляційну скаргу (т. 2, а. с. 239-243) та у відзиві на касаційну скаргу (т. 4, а. с. 47-52);

аналіз матеріалів справи свідчить, що повістка про виклик в судове засідання суду апеляційної інстанції на 10 травня 2024 року ОСОБА_2 направлялася належним чином. Про зміну місця фактичного проживання у порядку статті 131 ЦПК України саме вона суд не повідомляла, тобто не виконала свого процесуального обов`язку;

загальне зазначення про факт зміни адреси фактичного місця проживання у відзиві іншої особи (чоловіка відповідача) у контексті спростування доводів про фіктивність правочину та без вказівки нової адреси проживання для комунікації із судом не може вважатися належним виконанням учасником справи процесуального обов`язку, передбаченого статтею 131 ЦПК України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції правильно розглянув справу у судовому засіданні, призначеному на 10 жовтня 2024 року, яка вважається належним чином повідомленою про місце, дату та час судового засідання.

Отже, підстав для скасування рішення суду апеляційної інстанції з підстав, які передбачені пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України, за касаційною скаргою ОСОБА_2 немає. Водночас ОСОБА_5 постанову суду апеляційної інстанції в касаційному порядку, в тому числі з підстав передбачених пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України, не оскаржував.

Щодо суті справи

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.

Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що:

«позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:

фіктивного (стаття 234 ЦК України);

такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);

такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що:

«цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України).

Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)).

Касаційний суд вже зауважував, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (див. пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)).

Цей суд звертав увагу, що:

відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2024 року в справі № 947/37261/21 (провадження № 61-7737св24));

мета позаконкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником. Очевидно, що коли кредитор вже звернув стягнення на майно для задоволення свого права вимоги і погашення боргу боржника, то конструкція фраудаторного правочину не може бути застосована (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року в справі № 504/112/22 (провадження № 61-1582св23));

застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. Очевидно, що для мотивування кваліфікації оплатного правочину як фраудаторного недостатньо ствердження про наявність зловживання правом і наявність права вимоги. Таке мотивування має відбуватися через обґрунтування наявності/відсутності тих обставин, які дозволяють кваліфікувати правочин як вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору (наприклад, після пред`явлення позову про стягнення коштів та повернення заяви про забезпечення позову); контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами які вчиняють фраудаторний правочин можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини чи навіть трудові); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (це, зокрема потребує з`ясування того чи відповідала ціна вказана в договорі ринковим цінам на момент вчинення договору, чи взагалі відбувався розрахунок між боржником і кредитором, яким чином відбувався розрахунок) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2025 року в справі № 757/52379/21-ц (провадження № 61-3339св24)).

Касаційний суд зауважує, що:

зміст як договірного, так і недоговірного зобов`язання складають права та обов`язки його суб`єктів. Суб`єктивне право, що належить управненій стороні у зобов`язанні, йменується правом вимоги, а суб`єктивний обов`язок зобов`язаної сторони називається боргом;

для застосування конструкції фраудаторного правочину важливо щоб кредитору належало суб`єктивне цивільне право (зокрема, право вимоги). Цей суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Тому необов`язково для застосування вказаної конструкції, щоб існувало судове рішення про стягнення зокрема, боргу чи був розпочатий судовий процес про стягнення боргу. Необхідно, щоб той чи інший правочин вчинявся на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) чи зменшення обсягу майна боржника.

У частині першій, шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

апеляційний суд установив, що ОСОБА_2 , укладаючи договори купівлі-продажу була достовірно обізнана про ухвалення судових рішень про стягнення з неї та ОСОБА_5 грошових коштів, була обізнана про наявність виконавчих проваджень щодо примусового виконання цих рішень. Отже, вона могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання вказаних судових рішень;

як вбачається з договору купівлі-продажу 90/100 частин будинку за адресою: АДРЕСА_2 від 31 липня 2015 року він укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які є матір`ю та дочкою. Інший договір купівлі-продажу від 31 липня 2015 року укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 щодо 10/100 частин цього ж будинку, тобто незначної частини, без виділення її частки в натурі, що фактично унеможливлює використання нею її частини нерухомого майна;

суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 фактично продовжують проживати у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується матеріалами справи. Водночас іншого місця проживання чи реєстрації ОСОБА_2 , або наявність у неї іншого житла матеріалами справи не підтверджено;

ОСОБА_4 зареєстрована за адресою:, АДРЕСА_3 та отримує кореспонденцію за вказаною адресою. Водночас матеріали справи не містять відомостей про те, що вона вселилась до спірного житлового будинку, проживає там чи користується своєю часткою нерухомого майна. При цьому вона має у власності 10/100 частини спірного будинку, тобто незначну частину, що унеможливлює користування нею майном у повному обсязі, та не є членом сім`ї чи близьким родичем іншого співвласника - ОСОБА_3 ;

за таких обставин суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок, що відчуження спірного майна свідчить про наявність умислу приховати майно від виконання рішення суду про стягнення грошових коштів шляхом звернення стягнення на майно солідарного боржника, а самі договори купівлі продажу є фраудаторними.

Таким чином, апеляційний суд зробив обгрунтований висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

Крім того, з огляду на результат апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції апеляційний суд обґрунтовано залишив без змін ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 09 червня 2021 року та здійснив розподіл судових витрат.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Посилання осіб, які подали касаційні скарги на невиконання апеляційним судом вказівок Верховного Суду, які викладені у постанові від 31 березня 2021 року, є безпідставними, оскільки суд надав правову оцінку діям відповідача щодо відчуження спірного майна з урахуванням того, що таке відчуження може утруднити повернення боргу кредитору і може свідчити про наявність умислу в укладенні договорів купівлі-продажу з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів шляхом звернення стягнення на майно солідарного боржника.

Доводи касаційних скарг переважно спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, які передбачені статтею 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає, що касаційні скарги належить залишити без задоволення, а оскаржену постанову апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко