Номер провадження: 22-ц/813/5390/25
Справа № 521/1403/25
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І. А.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Коновалової В.А.,Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

представник відповідача - Чернега Василь Миколайович

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу адвоката Чернеги Василя Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_2

на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 березня 2025 року

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

27.01.2025 року позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, та просила суд стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частину усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 27.01.2025 року до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 березня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 27.01.2025 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 гривень.

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції виходив з того, що батьки дітей мають рівні обов`язки з надання утримання дітей, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно судом першої інстанції ухвалено рішення з урахуванням положень ст. 182 СК України. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись з вказаним рішенням представник відповідача звернувся до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просили скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 березня 2025 року в частині визначеного розміру аліментів 1/4 частини з усіх видів заробітків (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 27.01.2025 року і до повноліття дитини до ІНФОРМАЦІЯ_2 та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким аліментів 1/6 частини з усіх видів заробітків (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 27.01.2025 року і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначила, що в середньому місячні витрати на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 становлять 13 280 грн, що не обґрунтовано належними та допустимими доказами наявними в матеріалах справи.

Посилаючись на ст.141 СК України, скаржник вважав, що витрати на утримання їх спільної дитини із позивачем повинні повинні складати рівні частки батька та матері.

Вважав, що частка від отриманого розміру винагороди відповідачем в наслідок захисту України від збройної агресії у розмірі 100 000 грн. є завеликою сумою для сплати аліментів, так як відповідач за власний рахунок забезпечує себе амуніцією, оснащенням яке є розхідним матеріалом та забезпеченням потреб фронту, крім того зазначав, що регулярно підтримує дитину всіма потрібними речами та фінансами, про що додав докази надання матеріальної підтримки своєму неповнолітньому сину. Також зазначав, що ОСОБА_2 надає фінансову підтримку своїм батькам, які є пенсіонерами та особами похилого віку.

Крім цього скаржник вважав, що він як військовий щоденно забезпечує мирне життя й безпеку не лише своєї дитини, а й усіх громадян, та вважав, що таку форму соціального внеску варто було взяти до уваги при розгляді фінансових зобов`язань.

Посилаючись на правову позицію у постанові Верховного Суду у справі №644/3610/16 від 17 квітня 2019 року та норми Сімейного кодексу України, вважав, що брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

Вважав, що 1/6 частка розміру отриманих доходів ОСОБА_4 є не меншою 50% прожиткового мінімуму та є таким розміром, що забезпечить всі наявні потреби його неповнолітнього сина.

Явка в судове засідання

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, відповідно до п.3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що розгляд апеляційної скарги в даній справі розглядається у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи та є загальним правилом, визначеним у ЦПК України.

Крім того, адвокат Чернега Василь Миколайович надіслав до Одеського апеляційного суду заяву, яку було отримано 22.07.2025 року про розгляд без участі відповідача та його представника.

Позиція апеляційного суду

Дослідивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України,- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судовою колегією встановлено, що що 14 серпня 2010 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уклала шлюб з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який зареєстровано 14 серпня 2010 року у Першому Малиновському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 469.

У шлюбі у сторін народилася дитина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження № НОМЕР_1 від 12 червня 2015 року.

Судом встановлено, що дитина проживає разом з позивачкою, що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади від 24.01.2025 року. Номери витягів 2025/001041539, 2025/001041662.

Шлюб між сторонами розірвано 05.12.2024 року, що підтверджується рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 05.12.2024 року по справі № 521/18381/24.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

В Декларації прав дитини проголошено, що дитині законом та іншими заходами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом, що дитина повинна рости під піклуванням та відповідальністю своїх батьків та у будь-якому разі в атмосфері матеріальної забезпеченості, що суспільство та органи публічної влади повинні здійснювати особливе піклування про дитину, яка не має достатніх коштів для існування, що дитина за будь-яких обставин повинна бути серед тих, хто першим отримає захист та допомогу.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Батьки дітей мають рівні обов`язки з надання утримання дітей, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

?стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

?стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

? наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

?наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

?доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

? інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Також, судом першої інстанції роз`яснено сторонам, що відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.

Згідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Судова колегія виходячи з вищевикладеного, дослідивши матеріали справи, обставини з яких виходив суд при визначенні розміру аліментів, вважає, що суд першої інстанції прийшов вірного висновку.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої-другої статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Статтею 182 СК України визначений перелік обставин, які враховують судом при визначенні розміру аліментів.

Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Аналогічні висновки містяться в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 та постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 536/1557/17, від 30 червня 2020 року у справі № 343/945/19, від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19 тощо, та відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України мають враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, зменшення розміру аліментів у даному випадку можливе лише при погіршенні спроможності відповідача сплачувати аліменти у раніше призначеному судом розмірі, а також - із урахуванням інтересів дитини, що має довести ОСОБА_2 .

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини та платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Доводи апеляційної скарги, що в середньому місячні витрати на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 становлять 13 280 грн, що не обґрунтовано позивачем належними та допустимими доказами наявними в матеріалах справи, судова колегія вважає не слушним, так як позивачем надано розрахунки витрат на дитину (а.с.31), що узгоджується з загальними потребами дитини.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що частка від отриманого розміру винагороди відповідачем в наслідок захисту України від збройної агресії у розмірі 100 000 грн. є завеликою сумою для сплати аліментів, так як відповідач за власний рахунок забезпечує себе амуніцією, оснащенням яке є розхідним матеріалом та забезпеченням потреб фронту, судова колегія вважає необґрунтованими належними та допустимими доказами, отримання відповідачем гарантованої суми доходу у розмірі 100 000 грн., а тому визначена судом першої інстанції частки від усіх доходів гарантує належне забезпечення для неповнолітньої дитини.

Щодо доводів апеляційної скарги, що відповідач регулярно підтримує дитину всіма потрібними речами та фінансами, судова колегія зазначає, що це є волєвиявленням відповідача додатково надавати матеріальну допомогу та забезпечувати дитину необхідними речами, але це не є гарантованими благами, які дитина повинна отримувати, а саме визначений судом першої інстанції розмір сплати аліментів забезпечить базовий мінімум отриманих благ дитиною.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 надає фінансову підтримку своїм батькам, які є пенсіонерами та особами похилого віку, апеляційний суд вважає необгрунтованими належними та допустимими доказами, так як відповідач не надав доказів, що його батьки похилого віку перебувають на його утриманні.

Твердження скаржника, що він як військовий щоденно забезпечує мирне життя й безпеку не лише своєї дитини, а й усіх громадян, та вважав, що таку форму соціального внеску варто було взяти до уваги при розгляді фінансових зобов`язань, судова колегія вважає частово слушними з огляду на вищевикладені норми законодавства та судову практику України у справах, щодо визначення розміру аліментів. Крім цього судова колегія зазначає, що значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Посилання скаржника на правову позицію у постанові Верховного Суду у справі №644/3610/16 від 17 квітня 2019 року та норми Сімейного кодексу України, вважав, що брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина, апеляційний суд зазначає, що позивачка надала довідку про нарахування їй заробітньої плати за 2024 рік (а.с. 32), який проаналізовано судовою колегію, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 проживає разом з їх спільною дитиною, має спільний побут, отримання їй вказаного доходу не зможе забезпечити належний матеріальний рівень утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , а тому призначена судом першої інстанції частка доходу відповідача гарантовано забезпечить належній рівень утримання неповнолітнього ОСОБА_3 ..

Доводи апеляційної скарги, що 1/6 частка розміру отриманих доходів ОСОБА_4 є не меншою 50% прожиткового мінімуму та є таким розміром, що забезпечить всі наявні потреби його неповнолітнього сина, на переконання судової колегії, належними та допустимими доказами наявними в матеріалах справи не доведена відповідачем ОСОБА_4 , так як не надано розрахунків отриманого доходу ОСОБА_4 за 2024 рік, та не може бути гарантовано відповідачем, так як сума 100 000 грн виплачується військовим, які перебувають безпосередньо на виконання бойових завдань.

Доводи апеляційної скарги викладені на припущеннях відповідача, що не обґрунтовується належними доказами у справі.

Відповідач не звертався до суду в порядку ст. 84 ЦПК України про витребування доказів для підтвердження належними та допустимими доказами своїх заперечень проти позовних вимог.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги представника відповідачки вірних висновків суду першої інстанції не спростовують, викладені на припущеннях, так як належними допустимими доказами не спростовані.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною відповідача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають .

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Чернеги Василя Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко