ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Халаджи О. В.

суддів:Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільним сумісним, визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку поділу спільно нажитого майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю (суддя першої інстанції Бєльченко Л.А.),

В С Т А Н О В И В:

5 грудня 2023 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільним сумісним, визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку поділу спільно нажитого майна подружжя, в якому просила визнати спільним сумісним майном подружжя квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину вказаної квартири; стягнути з ОСОБА_1 грошову компенсацію за половину вартості автомобіля DODGE NITRO, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , що становить 181 100,00 грн.; вирішити питання про відшкодування судових витрат.

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю, в якому просив визнати за ним, право особистою приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 83,8 кв.м., житловою площею 55,0 кв.м.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2024 року об`єднано в одне провадження справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільним сумісним, визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку поділу спільно нажитого майна подружжя із зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2024 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 грошової компенсації за половину вартості автомобіля DODGE NITRO, державний номер НОМЕР_1 , на підставі пункту 4 частини 1 ст. 255 ЦПК України.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 83,90 кв.м., житловою площею 55,0 кв.м. об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 і ОСОБА_1 .

В порядку поділу спільно майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

В порядку поділу спільно майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 8 195,68 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000,00 грн. та витрати на проведення оцінки квартири в сумі 2 000,00 грн.

Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , та через свого адвоката Опару Г.В., подав апеляційну скаргу, в якій вказано, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Мотивована скарга тим, що обставини, на які послалася ОСОБА_3 , не відповідають дійсності, оскільки з договору купівлі-продажу від 21.05.2002 року вбачається, що власнику ОСОБА_3 квартира належала на підставі свідоцтва про право власності від 24.07.2001 року.

ОСОБА_3 нічого не відомо щодо обставин придбання спірної квартири, а деякі обставини нею видумані, тим самим вона особисто підтвердила у судовому засіданні, що до подій придбання спірної квартири вона не мала ніякого відношення.

Розписка про отримання завдатку продавцем спірної квартири від 15.03.2002 року (не можна не взяти до уваги, що певна частка вартості спірної квартири була оплачена ОСОБА_1 до укладення шлюбу з ОСОБА_3 );

Зазначає, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , оскільки придбана за гроші, що належали йому особисто.

ОСОБА_4 не є для ОСОБА_1 родичем, щоб йому безоплатно передати у власність (тобто подарувати) належну ОСОБА_1 квартиру. Даний договір дарування безумовно підтверджує домовленості між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , передбачені розпискою-згодою від 23.02.2002 року.

Сторони уклали шлюб 26.04.2002 року, відповідно, ще до укладення шлюбу 15.03.2002 року певна частка вартості квартири була передана ОСОБА_5 продавцеві. Відповідно, як мінімум, частка квартири, яка відповідає вартості зазначеної у розписці сумі, є особистою приватною власністю ОСОБА_5 .

Враховуючи вартість квартири 19 164,00 грн. та внесену оплату в якості завдатку до шлюбу у розмірі 3200,00 грн. в арифметичному розумінні 16,7 % - частка квартири, є особистою приватною власністю ОСОБА_5 , як оплачена до шлюбу.

Лише 1,5 місяці сумісного проживання складали спільний бюджет сторін, за який, вочевидь, неможливо придбати 4-х кімнатну квартиру.

ОСОБА_3 не надала суду належних та допустимих доказів у підтвердження вкладення нею її особистих грошей у придбання спірної квартири шляхом передачі їх ОСОБА_1 , вона навіть не змогла пояснити суду скільки саме грошей вона нібито надала ОСОБА_1 для придбання спірної квартири.

ОСОБА_2 просила рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове. яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Опара Г.В. просила задовольнити апеляційну скаргу та рішення суду першої інстанції скасувати, відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов у повному обсязі.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.04.2002 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 укладений шлюб, котрий зареєстрований Відділом запису актів громадянського стану Бабушкінського районного управління юстиції м.Дніпропетровська, актовий запис №235 (а.с.20 т.2).

12.06.2002 року, в період перебування сторін у шлюбних відносинах, на ім`я ОСОБА_1 придбана квартира АДРЕСА_2 . Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за номером 2929 (а.с.15 т.2, а.с.12 т.1).

Судом встановлено, що 21.05.2002 року ОСОБА_3 продала належну їй на підставі свідоцтва про право власності, виданого 24.07.2001 року Дніпропетровським міськвиконкомом, квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Договір купівлі-продажу квартири посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 6-3152 (а.с.56, 57 т.1).

Згідно договору дарування від 30.07.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Костенко Л.В., ОСОБА_1 подарував ОСОБА_6 належну йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 04.01.2000 року ВАТ БМФ «Дніпроважбут», квартиру АДРЕСА_4 (а.с.91,92 т.2).

Як вбачається з копії замовлення №9/10413 від 30.04.2002 року на адресу КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_1 звертався за отриманням довідки характеристики для дарування квартири АДРЕСА_4 (а.с.90 т.2).

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, місцевий суд вказував на те, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності, оскілки були придбана у шлюбі та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, наголошував на відсутності правових підстав.

Крім того, стягуючи судовий збір у розмірі 8195,68 грн., з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 виходив з пропорційності задоволених вимог.

Колегія суддів у повному обсязі із вказаними висновками суду не може погодитись.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17, від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19.

Отже, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).

Згідно ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних, достовірних та допустимих доказів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що 26.04.2002 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 укладений шлюб, котрий зареєстрований Відділом запису актів громадянського стану Бабушкінського районного управління юстиції м.Дніпропетровська, актовий запис №235 (а.с.20 т.2).

12.06.2002 року, в період перебування сторін у шлюбних відносинах, на ім`я ОСОБА_1 придбана квартира АДРЕСА_2 . Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за номером 2929 (а.с.15 т.2, а.с.12 т.1).

Надані відповідачем за первісним позовом докази щодо отримання ним коштів у спірний період, не спростовують презумпції спільності майна подружжя, що встановлена статтею 60 СК України, адже не є достатніми доказами того, що саме ці кошти були збережені, не витрачені до моменту укладення договору, і що саме ними оплачено вартість майна.

Отже, оскільки квартиру набуто у період шлюбу, спірне нерухоме майно є спільним майном подружжя. Відповідач не спростував презумпції спільності права власності подружжя на це майно, а тому воно підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Суд першої інстанції, оцінивши надані сторонами докази, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності, оскільки вищезазначене майно придбано за час перебування сторін у шлюбних відносинах. ОСОБА_1 не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно, не надано належних доказів на підтвердження доводів про те, що на придбання спірної квартири були надані його особисті кошти. За таких обставин суд першої інстанції, врахувавши принцип рівності часток, дійшов правильного висновку про визнання за кожним зі сторін права власності на 1/2 частку спірної квартири.

Так, місцевим судом було зроблено не вірний висновок, що фактичні шлюбні відносини між сторонами почались у 2000 році, коли і народився перший син, а отже посилання ОСОБА_1 щодо покупки за особисті кошти останнім не доведено, оскільки діючим законодавством у зазначений період не передбачалось визнання фактичних шлюбних відносин, однак такий висновок суду не впливає на законність винесеного рішення.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, щодо задоволення первісного позову та відмову зустрічного позову, оскільки наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що спірна квартира була придабана у період шлюбу, а отже і є спільним сумісним майном.

ОСОБА_1 дану обставину не спростовано.

Відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц, слідує, що «у частині другій статті 328 ЦК України передбачено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, зокрема, якщо інше прямо не випливає із закону. Інше передбачене статтею 60 СК України, згідно з якою будь-яке майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, провадження №14-325цс18, постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17, провадження №61-38303св18)».

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю;

Матеріалами справи встановлено, що до апеляційної скарги ОСОБА_1 надав копію довідку МСЕК №072351 від 12.09.2016 року, згідно якої йому було встановлено ІІ інвалідності з 01.10.2016 року, безстроково.

Також, ОСОБА_7 було надано копію посвідчення інвалідна війни та учасника бойових дій.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що висновок місцевого суду, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судового збору суперечить нормам матеріального та процесуального права, а також не відповідає дійсним обставин справи.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_1 . ОСОБА_3 судового збору із ухваленням в цій частині нового, яким слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 8195,68 грн., з котрих: 1 073,60 грн. судовий збір за вимогу немайнового характеру про визнання квартири спільною сумісною власністю; 7 658,88 грн. судовий збір за вимогу майнового характеру про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири; 536,80 грн. - судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову (а.с.1а, 43 т.2).

Керуючись статтями 141,374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судового збору у розмірі 8195,68 грн., скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким компенсувати ОСОБА_3 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 8195,68 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 23 липня 2025 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи