Номер провадження: 22-ц/813/3890/25
Справа № 521/8722/24
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О. А.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2024 року у складі судді Михайлюка О.А.,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2024 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів у спосіб визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно, в якому зазначила, що вона з 21 жовтня 2008 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Під час перебування у шлюбі у подружжя народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивачка вказує, що під час перебування у шлюбі вона придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та машиномісце № НОМЕР_1 в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_3 .

Позивачка зазначає, що з лютого 2024 року повністю самостійно утримує трьох малолітніх дітей, натомість, відповідач жодної участі у житті, вихованні та утриманні дітей не приймає. Відповідач, будучи громадянином України, отримав громадянство РФ, проживає в Москві, на телефонні дзвінки позивачки та своїх дітей не відповідає. Виходячи з того, що відповідач проживає в РФ, не виходить на зв`язок, у позивачки відсутня можливість звернутися до відповідача з метою досудового врегулювання питання щодо утримання дітей, а саме для договірного способу сплати аліментів на утримання спільних дітей у грошовій або в натуральній формі.

Крім того, позивачці невідомо про будь-які доходи відповідача або його майно, окрім квартири АДРЕСА_4 , квартири АДРЕСА_5 , машиномісця № НОМЕР_1 в підземному паркінгу за адресою: квартири АДРЕСА_3 . У позивачки відсутня можливість здійснити запити щодо доходів та майна відповідача через компетентні органи України до РФ, громадянином якої він є, оскільки через збройну агресію припинено будь-які міжнародно-договірні відносини щодо надання правової допомоги.

Позивачка вважає, що єдиним можливим способом стягнення аліментів з відповідача на утримання трьох спільних малолітніх дітей є визнання за нею права особистої приватної власності на нерухоме майно, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; квартири за адресою: АДРЕСА_2 , машиномісце № НОМЕР_1 в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_3 .

Виходячи із зазначеного, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; встановити спосіб стягнення аліментів - визнання права особистої приватної власності позивачки на нерухоме майно; та визнати за нею право особистої приватної власності на: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , машиномісце № НОМЕР_1 в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_3 .

Зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 05 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Встановлено спосіб стягнення аліментів - визнання права особистої приватної власності ОСОБА_1 на нерухоме майно; визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 99,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 00); визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 98,3 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 0); визнатнои за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на машиномісце № НОМЕР_1 в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 000). Стягнуто з ОСОБА_2 до спеціального фонду державного бюджету судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок.

Рішення суду мотивоване тим, що системний аналіз норм СК України дозволяє зробити висновок про те, що визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно за позивачкою є єдиним способом стягнення аліментів на утримання дітей, який необхідно встановити судовим рішенням, оскільки встановити спосіб стягнення у вигляді твердої грошової суми чи частини від заробітку (доходу) не є можливим через громадянство відповідача в РФ, відсутність відповідача на території України з 18 грудня 2019 року, відсутність міжнародно-правових зносин, відсутність у відповідача доходів на території України.

Оскільки аліменти в повному розмірі до досягнення дітьми повноліття стягаються до виїзду за межі України, а відповідач з України виїхав 18 грудня 2019 року та більше на територію України не повертався, наразі можливо стягнути з нього аліменти на утримання дітей до досягнення ними повноліття у повному розмірі у зв`язку з виїздом за межі України у спосіб визнання права особистої приватної власності позивачки на нерухоме майно.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції за результатами розгляду заяви про перегляд заочного рішення

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 16 грудня 2024 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 05 листопада 2024 року - залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаним заочним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 05 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів у спосіб визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що чинним законодавством не передбачено такого способу стягнення аліментів, як звернення стягнення на майно одного із батьків. Така відповідальність боржника, як можливість позбавлення його права власності на належне йому майно в рахунок заборгованості по аліментах діючим законодавством не передбачена. Зазначає, що з аналізу ст. 190 СК України вбачається те, що припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно можливе виключно на договірній, тобто добровільній основі, за погодженням із органом опіки та піклування, і право власності на майно на підставі рішення суду у даному випадку виникнути не може, отже позивачем заявлено безпідставні позовні вимоги, які не ґрунтуються на законі.

Доводи скарги також мотивовані тим, що відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Проте суд першої інстанції в порушення статей 182, 183, 184 СК України в своєму рішенні взагалі не дійшов висновків щодо встановлення/визначення розміру аліментів, які стягуються з відповідача на утримання його дітей. Суд першої інстанції не визначив розміру аліментів, які стягуються з відповідача на утримання його дітей, оскільки навіть не встановив вартість нерухомого майна, яке було стягнено в рахунок сплати аліментів. Судом першої інстанції не було здійснено жодного розрахунку розмірів стягнення аліментів на утримання дітей відповідача, враховуючи їх вік. В той час коли відповідач має доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (13 років), синів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (7 років) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (5 років) не можливо встановити яка сума буде достатньою для погашення аліментів за весь період до досягнення дитиною повноліття. Крім того, з рішення суду першої інстанції не можливо встановити чи не перевищує вартість стягнутого майна, а саме двох квартир площею 99,6 кв.м. та 98,3 кв.м., а також машиномісця в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_3 розміру аліментів, які відповідач мав сплатити на утримання своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Позиція сторін в апеляційній інстанції

Представник ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказувала, що апелянт право дітей на аліменти не оспорює, проте, висуваючи вимогу про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів, він робить спробу фактично позбавити дітей їх права на утримання з боку батька. При цьому, доводів щодо встановлення іншого ефективного способу забезпечення права дітей на аліменти, - не надано. Саме лише зазначення про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, та неповне з`ясування судом обставин справи, без конкретного зазначення, які саме норми права порушені, не відповідає вимогам до змісту апеляційної скарги, оскільки такі порушення необхідно обґрунтувати із посиланням на норми права.

Представник позивачки стверджувала, що стягнення аліментів на утримання дітей у спосіб визнання права власності на нерухоме майно є єдиним способом стягнення аліментів з ОСОБА_2 , виходячи із системного аналізу норм СК України та ЦК України.

Рух справи в апеляційній інстанції

В судовому засіданні 03.07.2025 адвокат Стойчев Р.В., діючий від імені ОСОБА_2 , просив задовольнити клопотання про закриття провадження у справі, у зв`язку із наявністю судового рішення, яким вирішено спір між сторонами.

Протокольною ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.07.2025 у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі було відмовлено.

Колегія суддів зазначає, що участині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тлумачення змісту пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Закриття провадження у справі допускається за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України», заява № 48553/99, від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, констатовано існування усталеної практики конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Дослідивши клопотання про закриття провадження у справі, перевіривши їх доводи, дослідивши матеріали вказаної цивільної справи, колегія суддів зазначає наступне.

Наявність судового рішення Хорошевського районного суду м. Москви від 02.12.2024, не може бути підставою для закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що у вказаному спорі різні предмет та підстави способу, а також визначений інший спосіб захисту.

Колегія суддів звертає увагу заявника, що суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

З огляду на вищевказане колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання адвоката Стойчева Р.В., діючого від імені ОСОБА_2 про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Адвокат Стойчев Р.В., діючий від імені ОСОБА_2 , в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Адвокат Дівіна А.А., діюча від імені ОСОБА_1 , в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

21 жовтня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 . Після реєстрації шлюбу ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_6 ».

Під час перебування у шлюбі у подружжя народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_4 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_5 .

09 квітня 2015 року позивачка придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 99,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 00), що підтверджується договором купівлі-продажу від 09.04.2015, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаровою Т.О., зареєстрованим за № 302 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.05.2024.

09 квітня 2015 року позивачка придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 98,3 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 0), що підтверджується договором купівлі-продажу від 09.04.2015, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаровою Т.О., зареєстрованим за № 303 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.05.2024.

22 вересня 2017 року позивачка придбала машиномісце № НОМЕР_1 в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 000), шо підтверджується договором купівлі-продажу від 22.09.2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Касандрович Т.О., зареєстрованим за № 1082 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.05.2024.

Також судом встановлено, що позивачка самостійно виховує та утримує трьох спільних з відповідачем малолітніх дітей з лютого 2024 року.

Відповідач участі в утриманні спільних з позивачкою дітей не приймає.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів не погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів дійшов неправильних висновків у вказаній справі з порушенням норм матеріального права.

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі, та відхилення аргументів відзиву на апеляційну скаргу

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частина перша статті 27 Конвенції про права дитини, ратифікована 27.02.1991, теж визначає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання.

Згідно із ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3.1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3.2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до положень статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України.

Статтею 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

У відповідності до ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Дана норма передбачає можливість визначення судом в окремих випадках розміру аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі, а не у частці від заробітку платника аліментів. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим за наявності певних обставин, що унеможливлюють сплату аліментів у частці від заробітку (доходу), приблизний перелік яких наводиться у частині 1 даної статті. Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. У такому випадку стягнення аліментів на дитину у частці від доходу її матері або батька може призвести до істотної різниці у розмірі аліментів, які отримує дитина щомісяця, що у свою чергу негативно вплине на забезпечення дитини. Стягнення аліментів у твердій грошові сумі дозволяє забезпечити більшу стабільність щодо утримання дитини. Також доцільно стягувати аліменти у твердій грошовій сумі у випадку отримання платником аліментів заробітку або доходу повністю в натурі або в іноземній валюті, що можна віднести до інших обставин, які мають істотне значення, відповідно до змісту ч. 1 даної статті.

Положеннями ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову.

На вимоги щодо стягнення аліментів у судовому порядку не поширюється позовна давність. Позов може бути пред`явлено у будь-який час, поки існує право на аліменти. Право на аліменти виникає у дитини з моменту її народження. Якщо один із батьків (або батьки) не виконує свого обов`язку щодо утримання дитини, до нього може бути пред`явлено позов про стягнення аліментів на утримання дитини. У цьому випадку, заінтересована особа, яка має право на одержання аліментів на дитину, вправі вимагати їх виплати у судовому порядку незалежно від строку, що минув з моменту виникнення у неї цього права, а також незалежно від причин, у зв`язку з якими вона раніше не зверталася до суду з позовом. Аліменти звичайно присуджуються на майбутнє. Водночас, як виняток із загального правила, відповідно до частини 1 даної статті, стягнення аліментів відбувається не з моменту (дня) набрання чинності рішенням суду, а з моменту (дня) пред`явлення позову. Причому дане правило діє незалежно від того, наскільки багато часу пройшло від того як було пред`явлено позов до його задоволення судом.

Колегія суддів звертає увагу, що звертаючись до суду із вказаним позовом позивачкою не було визначено розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на утримання неповнолітніх дітей.

Крім того, судом першої інстанції при вирішення вказаного спору, жодним чином не було надано оцінку та не обґрунтовано, взагалі не встановлено розмір аліментів, який підлягав би стягненню.

Наданий позивачкою модельний розрахунок аліментів на утримання дітей не може бути взятий до уваги, оскільки вказаний розрахунок не містить його обґрунтування, щодо визначеного позивачкою розміру аліментів, який підлягає до стягнення.

Відповідно до вказаного розрахунку, позивачкою за основу було взято одиницю розрахунку прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років 3196 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Дана норма однаково застосовується до всіх платників аліментів, незалежно від правових підстав їх праці (робота за трудовим договором, відповідно до вимог КЗпП, робота за контрактом за кордоном тощо). Зазначені положення передбачають мінімальний розмір аліментів на одну дитину відповідного віку, у той час як максимальний розмір аліментів закон не встановлює. Останній буде визначатися судом у кожному конкретному випадку, враховуючи як потреби самої дитини, так і можливості платника аліментів - матері або батька дитини.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що позивачкою жодним чином не було обґрунтовано, вказаний розмір та, що вказаний розмір аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей.

Крім того, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачкою було обрано спосіб захисту стягнення аліментів у спосіб визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно.

Колегія суддів враховує, що відповідно до матеріалів справи 09 квітня 2015 року позивачка придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 99,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 00), що підтверджується договором купівлі-продажу від 09.04.2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаровою Т.О., зареєстрованим за № 302 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.05.2024.

09 квітня 2015 року позивачка за придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 98,3 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 0), що підтверджується договором купівлі-продажу від 09.04.2015, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаровою Т.О., зареєстрованим за № 303 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.05.2024.

22 вересня 2017 року позивачка придбала машиномісце № НОМЕР_1 в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 000), шо підтверджується договором купівлі-продажу від 22.09.2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Касандрович Т.О., зареєстрованим за № 1082 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.05.2024.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на вищевказані об`єкти зареєстровано за ОСОБА_1 , та розмір її частки становить 1, тобто 100%.

Так, колегія суддів враховує, що вказані об`єкти були придбані в період перебування в шлюбі з ОСОБА_2 ..

За правилами ст. 60 Сімейного кодексу майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми ст. 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі ст. ст. 69, 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11).

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів про вирішення спору про поділ майна подружжя, яким би було визначено частку ОСОБА_2 в спільному майні подружжя.

Вирішуючи спір у даній справі, судом першої інстанції не було враховано, що право власності на спірні об`єкти зареєстровано за позивачкою, на сьогоднішній день не встановлено, яка частка у вказаному майні належить ОСОБА_2 , а яка частка ОСОБА_1 , оскільки питання поділу майна подружжя судом не вирішувалось.

Крім того, позивачкою не було надано доказів вартості спірного майна, та що визначена сума є обґрунтованою в рахунок стягнення аліментів на дітей, чи достатньо вказаного майна або чи не перевищує вартість майна розміру стягнутих аліментів.

Також, апеляційний суд зауважує, що чинним законодавством не передбачено такого способу стягнення аліментів, як звернення стягнення на майно одного із батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Відповідно до положень ст. 190 Сімейного кодексу України, той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо).

Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.

Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору.

Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно.

У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її.

Укладення договору не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від обов`язку брати участь у додаткових витратах на дитину.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором

або законом чи судом у визначених законом випадках.

Колегія суддів звертає увагу, що матеріалами справи не встановлено, що між сторонами було вирішено питання, щодо способу та порядку стягнення аліментів на утримання дітей шляхом визнання права власності на майно.

Із системного аналізу ст. 190 СК України випливає, що припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно можливе виключно на договірній, тобто добровільній основі, за погодженням із органом опіки та піклування, і право власності на майно на підставі рішення суду у даному випадку виникнути не може.

На підставі вказаного, суд першої інстанції не звернув уваги на вказані положення законодавства, тим самим вирішивши спір з порушенням норм матеріального права, в непередбачений законодавством спосіб.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є обґрунтованими, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374, пункту 4 статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, за вищевказаного обґрунтування.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2024 року скасувати, ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів у спосіб визнання права власності на квартиру відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Повний текст складений 24.07.2025

Головуючий

Судді: