ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року

м. Харків

справа № 613/387/24

провадження № 22-ц/818/2943/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Маміної О.В, Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Львової С.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

треті особи - Служба у справах дітей Богодухівської міської ради Харківської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 10 березня 2025 року в складі судді Харченка С.М.

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Богодухівської міської ради Харківської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, який було змінено в ході розгляду справи.

Позовна заява мотивована тим, що 25 грудня 2015 року між ним та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, від якого у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначив, що спільне життя з відповідачкою не склалося. Після розірвання шлюбу в жовтні 2019 року син залишився проживати з ним.

Посилався на те, що він на даний час працює фахівцем із соціальної роботи сервісного офісу у справах ветеранів Центру надання соціальних послуг Богодухівської міської ради, а син ОСОБА_5 навчається в другому класі Богодухівського ліцею №2. Мати дитини - ОСОБА_2 , протягом усього часу після розірвання шлюбу, у вихованні дитини участі не брала та свідомо нехтувала своїми батьківськими обов`язками. Відповідачка ніяким чином не піклується про сина, не виявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами дитини, станом його здоров`я, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, його навчанням, підготовкою до самостійного життя. А саме: відповідачка не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування та оздоровлення сина, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини та не створює умов для отримання ним освіти.

Вказав, що він як батько, задля психологічного здоров`я сина, чітко усвідомлює важливість для нього спілкування з матір`ю і жодним чином не перешкоджав би такому спілкуванню за наявності бажання з її сторони, але вона взагалі не виявляє бажання спілкуватися з сином, навіть по телефону, не вітає з днем народження. В результаті син перестав запитувати про матір. Відповідачка не виконує обов`язки, які покладені на батьків законом, не бере педагогічної, матеріальної, посильної трудової чи будь-якої іншої участі у вихованні сина. Усі питання щодо виховання сина вирішуються позивачем самостійно, без участі та підтримки зі сторони відповідачки. Дитина перебуває на повному його утриманні. Створились умови, які шкодять інтересам дитини.

Вищезазначені фактичні обставини на думку позивача є ухиленням відповідачки від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Просив встановити юридичний факт самостійного виховання та утримання ним дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в період з березня 2019 року до дня ухвалення рішення суду про визначення місця його проживання; визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком, ОСОБА_1 ; позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; судові витрати у справі покласти на відповідача.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 10 березня 2025 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ним надано достатньо доказів для позбавлення батьківських прав відповідачки, яка впродовж тривалого часу самоусунулась від їх виконання, що свідчить про наявність в її діях свідомої винної поведінки, оскільки у справі не встановлено жодних об`єктивних перешкод для виконання останньою своїх обов`язків по відношенню до сина. Факти прямого ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачкою щодо виховання та утримання дитини підтверджуються зібраними доказами та дослідженими письмовими доказами, показаннями свідків, допитаних у судовому засіданні, та наданими поясненнями сторін та інших учасників справи. Зазначив, що представником відповідачки окрім надання відзиву на позовну заяву та відповідних обґрунтувань по суті справи не надано жодного доказу на користь фактів та обставин, що підтверджують виконання своїх батьківських обов`язків з боку відповідачки. Посилався на те, що відповідачка викликалась до органу опіки та піклування для спільного розгляду цього питання та надання доказів на свою користь, однак її неприбуття, відсутність за місцем реєстрації, ігнорування повідомлень про виклик свідчить про умисне небажання у вирішенні питання щодо подальшої долі дитини та її подальше майбутнє, що також є фактом умисного ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. Висновок, який був відхилений судом першої інстанції містить в собі відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми обов`язками. Опитаний у судовому засідання малолітній син повідомив, зокрема що мати їх покинула та він не бажає з нею спілкуватися. У справі № 613/834/24 за позовом ОСОБА_2 до нього про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення порядку участі у її вихованні, ще не ухвалено рішення, що не може свідчити про бажання матері приймати участь у вихованні дитини. Факт заперечення відповідачки проти позову про позбавлення її батьківських прав не свідчить про її інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Суд надав перевагу інтересам відповідачки над інтересами дитини. Суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення попередив відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, однак в резолютивній частині про це не зазначено. Зазначив, що сторони, у спосіб визначений законодавством, не погоджували проживання дитини з батьком, висновки суду першої інстанції з цього приводу є хибним. Дитина однозначно бажає проживати разом з батьком, що підтверджується висновками психолога, вихователя та вчителя. Виходячи з представлених доказів, які були відхилені судом першої інстанції, вбачаються усі базові елементи щодо визначення найкращих інтересів дитини та необхідності встановлення місця проживання дитини виключно з ним. Відповідачка, не надаючи відповідних доказів на свою користь прямо усувається від визначення місця проживання дитини з приводів особистих неприязних відносин до нього, та ставить свої права поверх прав дитини. Відсутність звернень відповідачки до органів піклування та опіки з цього приводу та проведення інших активних дій можуть сприйматися як певна бездіяльність та байдужість до долі дитини. Відповідачка приховує своє фактичне місце проживання та стан проживання. Залишаючи питання про встановлення місця проживання дитини з одним із батьків, суд прямо порушує права дитини та перешкоджає добросовісному батьку повністю виконувати свої обов`язки перед дитиною, та надаючи можливість відповідачці в будь-який час поставити перед ним питання щодо проживання дитини на своїх умовах. В умовах воєнного стану відповідачка так і не змінила рівень зацікавленості до дитини, не здійснила жодної практичної дії щодо забезпечення та допомоги у контексті безпекових питань та питань життєдіяльності дитини та допомоги батьку. Натомість продовжувала злочинно ігнорувати рішення суду та виконавчі приписи відносно сплати аліментів на дитину. Відсутність визначення факту самостійного виховання дитини з відсутністю наявності відповідного підтверджуючого документу з цього приводу, позбавляє його можливості реалізувати своє право на відстрочку від мобілізації, передбачене п.4 ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та фактично залишити дитину самою, так як дитина виключила можливість проживання разом з відповідачкою. Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 не заперечує проти встановлення факту самостійного виховання та утримання ним свого неповнолітнього сина. Вказав, що він має право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, яке може бути реалізоване лише через отримання відповідного судового рішення про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити та доповнити резолютивну частину рішення застереженням щодо зміни ставлення до виконання батьківських обов`язків.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позбавлення відповідачки батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Офіційним місцем проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є місце проживання його батька ОСОБА_1 . Відповідачка зазначене не оспорювала і не оспорює. Враховуючи наведене, суд першої інстанції вважав, що рішення про задоволення позову в частині визначення місця проживання дитини з одним із батьків може бути ухвалено виключно якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, тобто за наявності між батьками такого спору. Що стосується вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 26 грудня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 25 жовтня 2019 року розірвано. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.13-14,18 том 1).

28 травня 2020 року Богодухівським районним судом Харківської області видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 18 травня 2020 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.15-16 том 1).

Відповідно до витягів з Реєстру територіальної громади від 12 лютого 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12,19 том 1).

Відповідно до довідки Богодухівського ДНЗ (ясла-садочок) №6 «Дзвіночок» Богодухівської міської ради Богодухівського району Харківської області №01.21/05 від 10 лютого 2020 року, мати дитини участі у вихованні сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не бере, садочок не відвідує, життям дитини не цікавиться. Дитина постійно проживає з батьком, який турбується та піклується про дитину (а.с.30-31 том 1).

Згідно інформації класного керівника та директора КЗ «Богодухівський ліцей №2» Богодухівської міської ради Богодухівського району Харківської області, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , навчається у ліцеї з першого класу. Батьки ОСОБА_5 розлучені. Дитина проживає з батьком. Батько, ОСОБА_1 , відповідально ставиться до виховання та навчання дитини, забезпечує всім необхідним для навчання та розвитку дитини. Дитина виявляє інтерес до навчання. Активно працює на уроках. Мати, ОСОБА_2 , не виконує свої обов`язки щодо виховання та здобуття освіти дитиною. ОСОБА_7 жодного разу у школі не з`являлася, успішністю дитини не цікавилася, з вчителями не спілкувалася, батьківські збори не відвідувала (а.с.27 том 1).

Відповідно до довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Богодухівської міської ради Харківської області» від 12 лютого 2024 року, виданої ОСОБА_1 , проживаючому за адресою: АДРЕСА_2 , в тому що він має дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Хлопчик наглядається при КНП «ЦПМСД» Богодухівської міської ради з дитинства. Діагноз: Соматично здоровий. Станом здоров`я з лютого 2019 року опікується батько. На прийом з приводу захворювання та щеплення дитину приводить батько. Мати на прийом до лікаря з дитиною не зверталася (а.с.28 том 1).

Згідно довідки квартальної від 12 лютого 2024 року, виданої ОСОБА_1 , він мешкає з лютого 2019 року разом з сином ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Сина виховує самостійно. Колишня дружина ОСОБА_2 не спілкується з сином і не приймає участі в його вихованні (а.с.29 том 1).

За змістом характеристики, наданої директором КЗ «ЦНСП БМР», ОСОБА_1 працює на посаді фахівця із соціальної роботи сервісного центру у справах ветеранів Комунального закладу «Центр надання соціальних послуг Богодухівської міської ради Харківської області» з 02 січня 2024 року. За період роботи зарекомендував себе позитивно. Ділові якості проявив на найвищому рівні, ініціативний, постійно прагне до самовдосконалення. За час роботи зауважень не має. За характером спокійний та врівноважений. В колективі користується повагою (а.с.32 том 1).

Відповідно до довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Богодухівської міської ради Харківської області» від 12 лютого 2024 року ОСОБА_1 на «Д» обліку у сімейного лікаря не перебуває (а.с.34 том 1).

З листа Служби у справах дітей Богодухівської міської ради Харківської області № 01-32/147 від 13 лютого 2024 року вбачається, що ОСОБА_2 до Служби з приводу вчинення ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні та вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не зверталася (а.с.35 том 1).

Відповідно до висновку Богодухівської міської ради Харківської області про доцільність позбавлення батьківських прав №02-23/1361 від 29 лютого 2024 року, Службою у справах дітей Богодухівської міської ради розглянуто та вивчено документи щодо позбавлення батьківських прав його матері ОСОБА_2 , на підставі яких надано висновок про доцільність позбавлення громадянки ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.20-22 том 1).

Також матеріали справи містять висновок органу опіки та піклування при Богодухівській районній державній адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав № 01+-39/958 від 15 жовтня 2020 року, відповідно до якого вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до її малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.106-107 том 1)

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 10 травня 2024 року внесено відомості до реєстру за № 0000102 за ч.1 ст. 164 КК України, оскільки ОСОБА_2 не сплачує аліменти на користь дитини (а.с.90 том 1).

З психологічно-педагогічної характеристики ОСОБА_4 , складеної фахівцем (консультантом) психологом ОСОБА_9 , за зверненням ОСОБА_1 з метою визначення рівня розвитку дитини та надання психологічної допомоги у зв`язку з емоційним станом дитини, стосовно ухилення матері від обов`язків щодо виховання сина, вбачається, що за обробкою, оцінкою та інтерпретацією результатів діагностування було виявлено, що дитина потребує у спілкуванні, чуйності, піклуванні та надійності зі сторони сім`ї. Також було визначено найбільш значимі, головні та найбільш емоційно близькі члени сім`ї - це батько та бабуся. У зв`язку з тим, що мати не приймала ніякої участі у вихованні хлопчика, соціальну роль матері на себе взяла бабуся. Тому на запитання стосовно значення мами в родині, дитина виявила заперечення її існування та негативне ставлення до неї, відсутність будь-якого з нею зв`язку. Питання, щодо ролі мами в сім`ї, для хлопчика були неприємні, відповідав неохоче. Зі слів дитини, мама не проявляла ніякого емоційного прояву у його вихованні та навчанні. ОСОБА_5 озвучив, що хотів більше прояву зі сторони матері та частіших побачень. Зазначив, що неодноразово їй телефонував, хотів поспілкуватися. На що мама не брала слухавку, або казала, що їй ніколи, але потім так і не передзвонювала та ніяк не проявлялася. На питання чи бажає дитина на даний час бачитися з мамою, проживаючи з батьком, хлопчик відповів ні. За період проживання з матір`ю у дитини не сформувався емоційний зв`язок. Тому ті поодинокі і короткотривалі зустрічі з мамою, викликають у дитини негативізм, бо вона не проявляла ті емоції, ту турботу про нього, на яку він очікував. При зустрічах мама завжди займалася своїми справами або сиділа в телефоні, хлопчик в цей час почувався самотнім. Також у ході бесіди з дитиною було з`ясовано, з ким із членів сім`ї йому подобається бути найбільше - це з татом. Хлопчик поділився, що вони з батьком ходять в ті місця які подобаються дитині, разом готують улюблені страви, їздять відпочивати, допомагають один одному у веденні господарства. Зі слів дитини, тато також допомагає йому з уроками та приймає активну участь у шкільному житті. Відносини між батьком та сином емоційно зрілі, доброзичливі. Батько приділяє належну увагу і турботу у розвитку, вихованні і навчанні дитини. У батька висока відповідальність за виховання дитини, активна життєва позиція. Отже, у ході діагностичної роботи з дитиною було виявлено, що у хлопчика з мамою немає емоційного зв`язку, відсутні духовно-моральні відносини. Дитина не виявляє зацікавленості в спілкуванні з мамою та прояву до неї, як до особистості (а.с.177-178 том 1).

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Богодухівської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення порядку участі у вихованні (справа № 613/834/24).

В суді першої інстанції були допитані свідки.

Так, свідок ОСОБА_10 повідомила, що вона проживає по сусідству з позивачем. Зазначила, що коли позивач привів жінку жити до себе додому, спостерігала, що мати з дитиною не гуляє, не приділяє їй уваги та часу, дитина здебільшого гуляла сама. Зазначила, що відповідачку знає з 2015 року, але особливо не спілкувалася з нею. Оскільки вони живуть по сусідству та їх діти товаришують, її дитина ходить до ОСОБА_5 у гості, також зазначила, що вони по сусідські допомагають один одному. Відповідачку разом з дитиною бачила тільки, коли ще та гуляла з коляскою. Коли ОСОБА_5 підріс, гуляв сам, зі слів дитини мати в цей час відпочивала. ОСОБА_5 зазвичай біля двору гуляв один, тоді як інші матусі наглядали за дітьми. Чим займалася мати вдома з дитиною їй невідомо. Позивача часто бачила з дитиною, у вихідні вони разом виходили у місто. Коли батько щось у дворі майстрував, дитина була поряд. Зазначила, що вважає, що матір мало приділяє уваги дитині. Останній раз матір ОСОБА_5 бачила, коли дитині було 3-4 роки. Після того жодного разу відповідачку не бачила.

Свідок ОСОБА_11 повідомив, що знає позивача, як доброзичливу людину, їх діти товаришують. Зазначив, що матір ОСОБА_5 за останні роки жодного разу не бачив. Повідомив, що мешкає поряд з позивачем з 2017 року та спостерігав, що дитина постійно з батьком, він водить дитину в садочок, матір не бачив.

Свідок ОСОБА_12 повідомив, що має дружні стосунки з позивачем, відповідачку особисто не знає. Повідомив, що з 2018 року, діти разом ходили до садочку в одну групу, разом росли, товаришують і вони з позивачем спілкуються. Зазначив, що зі слів дитини та позивача, мати з дитиною не спілкується, не приїздить, не вітає дитину з днем народження. Часто бачив дитину заплаканою, зі слів дитини через те, що мати не привітала його з днем народження. Дитина розповідала, що батько сам його кормить у той час коли мати «клацає» у телефоні. З такої поведінки дитини, на думку свідка, можна зробити висновок, що дитина сумує через те, що мати байдуже ставиться до нього, не приймає участі у вихованні, не цікавиться його особистим життям. Також зауважив, що його дружина повідомляла йому, що коли ОСОБА_5 приходив у гості до їх сина, то називав мамою його дружину. Особисто бачив дитину у розпачі через те, що мати не цікавиться життям дитини. Чи приймає мати участь в утриманні та вихованні дитини йому невідомо.

Свідок (викладач малолітньої дитини) ОСОБА_13 повідомила, що має гарні стосунки з позивачем, як з батьком, дитина якого у неї навчається. Матір дитини жодного разу не бачила, на зв`язок вона не виходить, дитиною не цікавиться. Дитина забезпечена на даний час усім необхідним, відвідує додаткові заняття у форматі офлайн. Батько постійно виходить на зв`язок, цікавиться дитиною, при цьому мати жодного разу не цікавилася дитиною. Дитина під час уроків, які стосуються теми матері, повідомляє, що мати його кинула. Зарахуванням дитини до школи займався тато, оформленням документів теж. Уточнила, що їй відомо, що дитина живе з батьком. В жодних батьківських чатах мати дитини участі не приймає. Коли дитина чує про матір, то засмучується.

Опитаний у судовому засіданні в присутності психолога малолітній ОСОБА_4 повідомив, що йому 8 років, проживає він з батьком. Раніше ходив до матері, але це було дуже давно, останнього разу 3 роки потому, ще до того, як пішов до школи. Має особистий телефон, спілкується або з батьком, або з другом по телефону. Мати йому не дзвонить. Дуже давно телефонувала одного разу. Повідомив, що батьки посварились і розлучились. Зазначив, що до цього мати не звертала на нього уваги, не годувала. На даний час батько з матір`ю не спілкується і він не має такого бажання. Зазначив, що мати їх покинула. Уроки він виконує разом з батьком, якщо щось не виходить, тоді телефонують вчителю. Також зазначив, що мати йому ніяких подарунків не передає, одного разу дідусь передав подарунок та повідомив, що від матері, але він в це не вірить.

Психолог ОСОБА_9 зазначила, що під час спілкування з дитиною, ОСОБА_5 повідомив, що головні люди в його житті батько та бабуся, які розуміють його кулінарні вподобання, допомагають виконувати уроки.

Що стосується встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання ним дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в період з березня 2019 року до дня ухвалення рішення суду про визначення місця його проживання, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно із частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма права дає підстави для висновку про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (див.: пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).

Положеннями СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Звертаючись до суду з вимогою про встановлення факту самостійного виховання та утримання ним дитини, ОСОБА_1 посилався на те, що метою встановлення факту є захист прав та інтересів дитини та її прав як батька, що займається самостійним вихованням та утриманням дитини; надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

У статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Доведення факту самостійного виховання дитини батьком пов`язане з встановленням обставин щодо невиконання матір`ю батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини (див.: пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, оскільки факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Що стосується вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі Закон).

Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав як винятковий захід є істотним правовим наслідком як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, провадження № 61-8918сво23.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від18грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, пункти 57, 58).

Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від29липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07 листопада 2023 року у справі № 601/928/22. Судова практика щодо застосування статті 164 СК України є усталеною.

З огляду на приписи пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли батьки свідомо та умисно не здійснюють батьківських прав та ухиляються від їх виконання.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості зміни такої поведінки. Позбавлення батьківських прав позбавляє батька/матір спільного родинного життя з дитиною та не відповідає меті їх возз`єднання.

Реалізація взаємного спілкування між матір`ю чи батьком і дитиною становить засадову складову сімейного життя у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року, заява N 39948/06, ЄСПЛ зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (пункт 49).

У постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, провадження № 61-2701св24, Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини».

Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18, від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22, від 01 серпня 2024 року у справі № 366/52/21).

Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші).

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батьків спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів зауважує, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу і залежить від специфіки обставин, які необхідно довести у конкретній справі. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 травня 2024 року у справі № 212/95/23 (провадження № 61-2017св24), від 21 травня 2024 року у справі № 303/801/23 (провадження № 61-16570св23), від 15 січня 2025 року у справі № 384/170/23 (провадження № 61-10829св24).

Згідно з частинами першою та другою статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у питанні позбавлення своїх батьків чи одного із них батьківських прав.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року "Савіни проти України" (заява № 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих матері щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Водночас судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Крім того, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Богодухівської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення порядку участі у вихованні (справа № 613/834/24), що також свідчить про бажання матері приймати участь у вихованні дитини.

При цьому колегія суддів наголошує, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

Докази, подані позивачем, не свідчать про свідоме ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дитини.

За обставин справи, а саме проживання тривалий час сина з батьком, озвучена у судовому засіданні суду першої інстанції думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав.

Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною.

Думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї (постанови Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18, від 29 березня 2023 року у справі № 754/7526/21, від 26 квітня 2023 року у справі № 520/17217/13-ц, від 02 серпня 2023 року у справі № 707/1704/21).

Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство по відношенню до сина.

Матеріали справи не містять негативних характеристик, наявності психічних розладів у відповідачки та вживання нею алкогольних напоїв, доказів винної поведінки відповідачки та умисного ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню сина.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано, відповідно до приписів частини шостої статті 19 СК України, не погодився з висновком №02-23/1361 від 29 лютого 2024 року Богодухівської міської ради Харківської області про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки він не є достатньо об`єктивним та обґрунтованим, має рекомендаційний характер та не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками. Орган опіки та піклування не надав оцінки причинам ухилення відповідача від виконання обов`язків. Висновок містить виключно суб`єктивну інформацію заінтересованої сторони, яка отримана зі слів позивача.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року у справі № 199/3287/23 (провадження № 61-8177св24), від 12 березня 2025 року у справі № 930/1141/24 (провадження № 61-994св25).

При цьому колегія суддів зауважує, що наявність заборгованості зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення особи батьківських прав (див. постанови Верховного Суду: від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17, від 02 червня 2022 року у справі № 754/15490/18, від 08 квітня 2024 року у справі № 479/937/22 (провадження № 61-15595св23).

Водночас колегія суддів зазначає, що оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Виходячи з встановлених судом обставин справи, враховуючи, що ОСОБА_2 могла б докласти значно більше зусиль для налагодження стосунків та відновлення емоційного зв`язку з дитиною, суд першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів, вважав за доцільне попередити відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , поклавши на Службу у справах дітей Богодухівської міської ради Харківської області, як орган опіки та піклування, контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

У разі небажання відповідачки змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, позивач не позбавлений права повторно звернутися до суду з позовом про позбавлення її батьківських прав.

Між тим, судом першої інстанції помилково не зазначено про відповідне застереження у резолютивній частині оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне виправити вказаний недолік та доповнити ним резолютивну частину рішення суду.

Що стосується визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком, ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 СК України).

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом із тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до частини першої статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У частинах четвертій та п`ятій статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Матеріали справи свідчать про те, що малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після розірвання шлюбу між батьками за домовленістю сторін проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_2 . Також вони разом зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, з 2019 року дитина фактично проживає з батьком, мати дитини не заперечує проти цього.

ОСОБА_1 забезпечує дитині повний і гармонійний розвиток та рівень життя, необхідний для такого розвитку; дитина відвідує КЗ «Богодухівський ліцей №2» Богодухівської міської ради Богодухівського району Харківської області, має відповідні соціальні контакти, батько має дохід та здатний забезпечити дитину усім необхідним, має житло, в якому створив умови для гармонійного розвитку, проживання, навчання і виховання дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

У статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про визначення місця проживання дочки разом із батьком, оскільки позивач не довів, що його права порушені, а відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла.

Суд першої інстанції врахував, що ще до звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом сторони, які проживають окремо, фактично дійшли згоди про те, що малолітній син проживатиме разом із батьком, що також підтверджено відповідачкою, яка не просила змінювати місце проживання дитини.

Колегія суддів звертає увагу, що цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання сина, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дитиною.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно керувався тим, що ОСОБА_1 не довів, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Зазначення судом першої інстанції фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі.

Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24), 10 грудня2024 року у справі № 299/8679/23 (провадження № 61-14033св24).

Отже, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтовані судове рішення в цій частині, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За таких обставин рішення суду необхідно змінити та доповнити резолютивну частину рішення суду про відповідне застереження відповідачки, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу по суті залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , - задовольнити частково.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 10 березня 2025 року змінити доповнивши резолютивну частину наступним абзацом:

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання свого сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , поклавши на Службу у справах дітей Богодухівської міської ради Харківської області як орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина