КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2025 року місто Київ

справа № 759/6740/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Кирилюк Г.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Єросової І.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Святошинський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року позивач звернулася до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість зі сплати аліментів за період з 24 січня 2014 року по 29 лютого 2024 року у розмірі 434599,75 грн.

В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї і відповідача народилась дочка ОСОБА_3 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08 вересня 2010 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з 19 липня 2010 року і до повноліття дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Постановою державного виконавця Городнищенського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Черкаській області від 06 лютого 2019 року виконавче провадження №53001428 закінчено.

Вказувала, що в подальшому виконавчий лист було втрачено та 24 листопада 2023 року вона звернулась до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа.

Зазначала, що після отримання дублікату виконавчого листа, вона звернулася до виконавчої служби та 23 січня 2024 року постановою головного державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження №73896752 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 .

Посилалася на те, що відповідач ухиляється від виконання рішення суду від 08 вересня 2010 року, починаючи з січня 2014 року, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість по аліментам у розмірі 434599,75 грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач систематично ухилявся від виконання рішення суду №2-3079/2010 від 08 вересня 2010 року зі сплати аліментів та не виконував належним чином покладений на нього рішенням суду обов`язок по сплаті аліментів на утримання доньки, що призвело до виникнення у нього заборгованості. Але так само відповідач ухилявся від сплати аліментів і до січня 2014 року.

Вказувала, що з березня 2018 року по червень 2020 рік їх з відповідачем дитина проживала разом з батьками відповідача, однак відповідач так само не надавав грошових коштів на її утримання.

Зазначала, що законом встановлений відповідний порядок дій у разі не проживання дитини разом з отримувачем аліментів. Тож відповідач відповідно до вимог закону мав або подати окремий позов про припинення стягнення з нього аліментів за час проживання дитини з його батьками, або мав подати позов до суду про звільнення його від сплати заборгованості по аліментів за період часу, поки дитина проживала з його батьками, проте останній не скористався таким своїм процесуальним правом.

Посилалася на те, що з огляду на те, що відповідач не скористався наявним у нього правом для оскарження нарахованої заборгованості по сплаті аліментів, у суду першої інстанції були відсутні законні підстави вважати заяву позивача про відмову від аліментів такою, що несе за собою юридичні наслідки дійсного припинення стягнення аліментів з відповідача на користь позивача, оскільки для такого припинення законом чітко встановлена окрема процедура, якою відповідач не скористався.

Вважає, що висновки суду про неправомірність нарахування відповідачу заборгованості по аліментам і пені за їх несплату за час проживання дитини з батьками відповідача є передчасними.

Позивач у судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа Святошинський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність третьої особи на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08 вересня 2010 року у справі №2-3079/10 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з 19 липня 2010 року і до повноліття дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

20 вересня 2010 року Святошинським районним судом міста Києва видано виконавчий лист №2-3079/10, який було пред'явлено до виконання до Городнищенського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Черкаській області (ВП №53001428).

Як вбачається з нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 від 07 березня 2018 року, остання дала згоду на тимчасове проживання її неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з дідусем ОСОБА_2 та бабусею ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 та згоду на навчання дочки у Мліївській ЗОШ Городищенської районної ради Черкаської області. Також ОСОБА_1 дозволила супровід дочки на навчальні заняття в школу та зі школи після закінчення навчальних занять дідусем ОСОБА_2 та/або бабусею ОСОБА_5 , які приймають всі необхідні рішення стосовно її дочки у період проживання разом з ними та яким дозволила, в разі необхідності, вжити заходи для збереження життя і здоров`я дитини, в тому числі медичні обстеження.

В матеріалах справи міститься заява позивача від 10 березня 2018 року, в якій зазначено, що ОСОБА_1 відмовляється від сплати аліментів від ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що донька ОСОБА_3 тимчасово буде проживати з ним з 10 березня 2018 року. Написано власноручно, без примусу.

Постановою державного виконавця Городнищенського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Черкаській області від 06 лютого 2019 року виконавче провадження №53001428 закінчено у зв`язку із відмовою 10 березня 2018 року ОСОБА_1 від аліментів.

Виконавчий лист повернуто до суду і наразі знаходиться в матеріалах справи №2-3079/10.

24 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 11 грудня 2023 року видано дублікат виконавчого листа №2-3079/2010, виданого Святошинським районним судом міста Києва 01 жовтня 2010 року за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

15 січня 2024 року Святошинським районним судом міста Києва видано дублікат виконавчого листа №2-3079/10.

23 січня 2024 року постановою головного державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження №73896752 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 .

Згідно розрахунку заборгованості, виданого державним виконавцем Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у місті Києві, заборгованість ОСОБА_2 за виконавчим листом №2-3079/10 від 15 січня 2024 року за період з 19 січня 2014 року по 29 лютого 2024 року складає 434599,75 грн.

Згідно розрахунку неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з січня 2014 року по лютий 2024 року, проведеного позивачем, пеня по аліментах складає 6223840,77 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалася на те, що відповідач ухиляється від виконання рішення суду від 08 вересня 2010 року, починаючи з січня 2014 року, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість по аліментам у розмірі 434599,75 грн.

Відповідач, заперечуючи проти позову вказував на те, що дочка з 10 березня 2018 року проживала у його батьків за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний факт також підтверджується довідкою, виданою Мліївською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №1, про зарахування ОСОБА_3 до 6 класу Мліївської ЗОШ І-ІІІ ступенів №1 Городнищенської районної ради Черкаської області.

Судом першої інстанції зазначено, що позивач вказує, що дитина проживала з батьками відповідача з 2018 по 2020 рік, а відповідач вказував, що дитина проживала з його батьками з 2018 по 2021 рік.

З наданих відповідачем банківських квитанцій АТ «Універсал Банк» вбачається перерахування ним коштів на банківську карту дитини ОСОБА_3 у загальному розмірі 140000 грн. за період з грудня 2022 року по березень 2023 рік.

Позивачем у судовому засіданні підтверджено, що вказана банківська карта належить ОСОБА_3 .

Окремо ОСОБА_2 здійснювався перерахунок грошових коштів на банківську карту ОСОБА_1 , зокрема: 10 лютого 2024 року - 7000,00 грн., 14 січня 2023 року - 10000,00 грн., 15 березня 2023 року - 15000,00 грн., 14 квітня 2023 року - 15000,00 грн., 04 жовтня 2023 року - 22000,00 грн.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач не заперечувала, що дочка до липня 2020 року проживала у батьків відповідача та що відповідач перераховував кошти на її карту та на карту дочки, на її кишенькові витрати.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач довів належними доказами відсутність його вини у виникненні заборгованості по аліментам за період з січня 2014 року по грудень 2023 року та що покладення на відповідача обов`язку сплатити нейстойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за цей період не буде відповідати вимогам законності та справедливості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.

Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, наслідком чого є відповідальність у вигляді неустойки.

Так, частинами першою та другою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов'язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов'язання боржником. Після порушення боржником свого обов'язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов'язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі №6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі №6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі №6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі №6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов'язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

Якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

У постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі №661/905/19, від 24 лютого 2025 року в справі №206/4992/21 вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов'язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов'язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Тобто, відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.

При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов'язаної сплачувати аліменти.

До відповідальності не можна притягнути платника аліментів, якщо заборгованість за аліментами утворилася з незалежних від платника аліментів причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками тощо (пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

У постанові Верховного Суду від 18 квітня 2025 року у справі №932/541/23 вказано, що суд при вирішенні питання про зменшення розміру неустойки враховує матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів; саме на платника аліментів покладено обов'язок доводити матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів як підстав для зменшення розміру пені. Такий матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів має доводитися платником на момент коли відбулося прострочення чи повна несплата аліментів; визначення справедливого та розумного розміру пені при застосуванні конструкції зменшення розміру пені належить до суддівського розсуду.

Суд має забезпечити, щоб зменшення пені не порушувало права одержувача аліментів, але водночас не створювало надмірного фінансового навантаження для платника аліментів. Пеня має бути співрозмірною з правопорушенням (зокрема, прострочення, невиконанням зобов'язань, наявність/відсутність часткової оплати). Розмір пені має залишатися співрозмірним із розміром основного зобов'язання, тому суд не може зменшувати пеню до такої міри, що виключала б її роль як «стимулу» для своєчасного виконання аліментних зобов'язань.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

З матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що: ОСОБА_1 відповідно до заяви від 10 березня 2018 року відмовилась від аліментів на утримання дитини, оскільки остання з 10 березня 2018 року буде проживати з батьками відповідача; постановою державного виконавця Городнищенського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Черкаській області від 06 лютого 2019 року виконавче провадження №53001428 закінчено у зв`язку із відмовою 10 березня 2018 року ОСОБА_1 від аліментів; ОСОБА_1 лише 24 листопада 2023 року звернулась до суду про видачу дублікату виконавчого листа; відповідачем сплачувались аліменти у січні 2023 року - 10000,00 грн., у березні 2023 року - 15000,00 грн., у квітні 2023 рку - 15000,00 грн., у жовтні 2023 року - 22000,00 грн., у лютому 2024 рку - 7000,00 грн.

Розрахунок заборгованості за аліментами державним виконавцем розрахований без урахування вищезазначених платежів та без урахування доходів, які отримував платник аліментів.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач на питання суду зазначила, що постанову про закінчення виконавчого провадження від 06 лютого 2019 року вона не оскаржувала, зі скаргою на дії державного виконавця не зверталася.

Враховуючи встановлені фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору та наведені вище норми матеріального права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заборгованість по сплаті аліментів за період з 19 січня 2014 року по 2023 рік виникла не з вини особи, зобов'язаної сплачувати аліменти, оскільки позивач самостійно відмовилася від стягнення аліментів з ОСОБА_2 , певний період час дитина проживала разом із батьками відповідача, у подальшому ОСОБА_2 здійснювалось добровільна сплата аліментів.

При цьому, подаючи до ВДВС дублікат виконавчого листа, ОСОБА_1 не повідомила ВДВС про те, що дитина з 2018 року по 2020 рік проживала з батьками відповідача та не зазначила про отримання нею коштів від відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач є військовослужбовцем, про що було відомо позивачу, а також про наявність у ОСОБА_2 двох дітей.

Відповідач в судовому засіданні суду апеляційної інстанції зазначив, що між ним та позивачем була домовленість щодо сплати аліментів на дитину та те, що він надавав кошти на оренду житла закордоном.

А відтак, наданий позивачем розрахунок заборгованості по неустойці зі сплати аліментів є не достовірним.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач систематично ухилявся від виконання рішення суду №2-3079/2010 від 08 вересня 2010 року зі сплати аліментів та не виконував належним чином покладений на нього рішенням суду обов`язок по сплаті аліментів на утримання доньки, що призвело до виникнення у нього заборгованості, колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну правову оцінку, обґрунтовано виходив з відсутності підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий:

Судді: