КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8823/2025
Справа № 359/3378/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 липня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2024 року, ухвалене у складі судді Муранової-Лесів І.В. у м. Бориспіль у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про витребування майна від добросовісного набувача та визнання права власності на нерухоме майно,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, просив витребувати від ОСОБА_1 на свою користь та визнати за ним право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0293 га, розташовану в с. Гнідин Бориспільського району Київської області, кадастровий номер :01:010:0245, земельну ділянку загальною площею 0,125 га, розташовану в с. Гнідин Бориспільського району Київської області, кадастровий номер :01:010:0244 та об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 213,00 кв.м., розташований на цих ділянках.

Позов мотивував тим, що 26 липня 1997 року зареєстрував шлюб із ОСОБА_4 , сімейні стосунки подружжя погіршились, що було серед іншого спричинене фінансовою кризою та обтяжливими платежами за договором кредиту. В лютому 2013 року ОСОБА_4 повідомила, що її знайома погоджується надати позику на вигідних умовах, однак для забезпечення повернення позики начебто висунула умову, щоб нерухомість, яка перебувала у спільній сумісній власності подружжя та була зареєстрована на ім`я позивача, формально перейшла у власність ОСОБА_4 . Під впливом зазначених життєвих обставин позивач погодився, пізніше зрозумів, що дружина прийняла рішення розірвати шлюб, однак попередньо вирішила спробувати заволодіти ліквідною частиною спільного майна та вивести його з-під поділу. 12 червня 2013 року ОСОБА_3 було відкликано згоду на відчуження земельних ділянок, яку він попередньо надавав 15 березня 2013 року, а згоду на продаж об`єкта незавершеного будівництва не надавав взагалі. Однак, як стало відомо позивачу, 06 вересня 2013 року ОСОБА_4 було укладено договори купівлі-продажу з ОСОБА_5 , за якими було відчужено земельні ділянки та об`єкт незавершеного будівництва, розташований на них. З метою захисту своїх прав ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання зазначених договорів нікчемними як таких, що були укладені за відсутності належних повноважень у ОСОБА_4 на їх укладення. Під час розгляду зазначеної справи № 359/3661/14-ц судом було встановлено, що спірне майно було відчужено 16 вересня 2013 року ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2015 року у справі № 359/3661/14-ц позов ОСОБА_3 було задоволено, визнано недійсними договори купівлі-продажу, укладені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , за якими відчужено останній земельні ділянки та об`єкт незавершеного будівництва, належні ОСОБА_4 .

Вважав, що є підстави вважати, що спірне майно вибуло з володіння позивача не з його волі іншим шляхом, оскільки на момент укладення правочинів щодо відчуження спірного майна згода ОСОБА_3 на таке відчуження була відкликана, а згода на відчуження об`єкта незавершеного будівництва не надавалась взагалі.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2024 року позов частково задоволено, витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,0293 га, розташовану в с. Гнідин Бориспільського району Київської області, кадастровий номер :01:010:0245, земельну ділянку загальною площею 0,125 га, розташовану в с. Гнідин Бориспільського району Київської області, кадастровий номер :01:010:0244 та об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 213,00 кв.м. В решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір 2362,50 грн.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалась на відсутність правових підстав для витребування спірного майна на одноосібну користь ОСОБА_3 , оскільки рішення про витребування майна має відновлювати саме те становище, яке існувало до порушення. Матеріалами справи підтверджується, що спірне нерухоме майно належало ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, при цьому титульним власником була саме дружина. Земельні ділянки та об`єкт незавершеного виробництва не були предметом спору про поділ майна подружжя, а тому частка позивача в такому майні не визначена. Оскільки на підставі даного рішення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно може бути внесено запис про ОСОБА_3 як одноосібного власника спірного майна, фактично оскаржуваним судовим рішенням не відновлюється становище, яке існувало до порушення, а створюється нове, за яким титульним власником стає ОСОБА_3 , що вочевидь суперечить п. 4 ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 388 ЦК України. При цьому, оскільки майно не було предметом поділу подружжя, позов не підлягає задоволенню хоча б частково.

Щодо неповноти з`ясування обставин, які мають значення для справи, вказувала, що судом не враховано, що даний спір виник в тому числі внаслідок дій та бездіяльності самого позивача ОСОБА_3 , який спочатку надав ОСОБА_4 згоду на продаж спірного нерухомого майна, а надалі відкликав її, нікого про це не повідомивши. В листі Міністерства юстиції України від 16 лютого 2022 року у відповідь на запит ОСОБА_1 вказано, що доведення до адресата волевиявлення заявника, викладеного у заяві, покладається на самого заявника, і що чинним законодавством не передбачено терміну дії заяви про згоду другого з подружжя на відчуження майна, не встановлено права особи на скасування такої заяви, способу та порядку скасування заяв, не передбачено створення електронного єдиного реєстру заяв, який був би аналогічним реєстрам, у яких реєструються правочини. Тому саме внаслідок непослідовності дій ОСОБА_3 спочатку ОСОБА_5 , а надалі ОСОБА_1 мали юридичну можливість набути спірне нерухоме майно у свою власність, оскільки жодних способів перевірити, чи не відкликав інший з подружжя свою згоду на відчуження майна, не існує.

Крім того, ОСОБА_3 після звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, дізнавшись про відчуження майна, не вжив заходів щодо забезпечення позову, наклавши арешт на спірне майно.

Посилалася на ст. 13, ч. 3 ст. 16 ЦК України, вказувала, що судом не враховано, що недоведення ОСОБА_3 до відома ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , інших осіб інформації про відкликання своєї заяви про згоду на відчуження майна є недобросовісним здійсненням своїх прав та зловживанням правами.

Вказувала, що судом не враховано, що ОСОБА_1 добросовісно набула право на спірне нерухоме майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Добросовісність набуття ОСОБА_1 визнається позивачем, що слідує зі змісту позовної заяви та не заперечується учасниками справи, тому не підлягає доказуванню. Перед укладенням договорів купівлі-продажу вона переконалася, що майно було відчужене ОСОБА_4 за згодою чоловіка, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно земельні ділянки та об`єкт незавершеного будівництва були зареєстровані на праві власності спочатку за ОСОБА_4 , а потім за ОСОБА_5 , це майно ніколи не перебувало під арештом або забороною відчуження, таким чином, у ОСОБА_1 не існувало сумнівів у законності відчуження спірного майна колишніми власниками. ОСОБА_1 не могла перевірити чинність заяви ОСОБА_3 від 12 червня 2013 року. Факт її добросовісності, поміж іншого, також встановлено судом.

Посилалася на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 23 жовтня 2019 року в справі № 922/3537/17, від 01 квітня 2020 року в справі № 610/1030/18, від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19, вказувала, що всупереч наведеним правовим позиціям Верховного Суду суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 вжила всіх можливих заходів, щоб переконатися в законності набуття спірного майна, у тому числі покладалася на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вказувала, що рішенням суду у справі № 369/7042/13-ц про поділ майна подружжя від 24 квітня 2014 року за ОСОБА_3 визнано право власності на частину житлового будинку, крім того, позивач не позбавлений права звернутися до ОСОБА_4 з позовом про визначення своєї частки у спірному нерухомому майні та стягнення компенсації вартості відповідної частки, відчуженої без його згоди. В свою чергу ОСОБА_1 , якій наразі 74 роки, на придбання спірного майна витратила всі свої заощадження, здобуті протягом життя. Відповідач є пенсіонером, має інвалідність І групи, розмір доходів не дозволяє знову накопичити суму грошових коштів для того, щоб придбати інший житловий будинок та земельну ділянку, інша житлова нерухомість у неї відсутня. У разі витребування майна у ОСОБА_1 її право на відшкодування збитків шляхом стягнення грошей з ОСОБА_5 буде теоретичним та ілюзорним, оскільки з інформаційної довідки, долученої до відзиву, вбачається, що у останньої відсутнє нерухоме майно, за рахунок якого можна було б звернути стягнення для повернення коштів. Крім того, місцеперебування ОСОБА_5 невідоме. З урахуванням інфляційних втрат та зміни курсу валют з 2013 року, ОСОБА_1 навіть у випадку стягнення збитків не матиме можливість за рахунок цих коштів придбати житлову нерухомість.

Посилалася на судову практику ЄСПЛ, правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц, Верховного Суду в постанові від 15 березня 2023 року в справі № 725/1824/20, вказувала, що всупереч наведеним правовим позиціям судом першої інстанції не було надано належної оцінки доводам ОСОБА_1 , що витребування спірного майна покладе на неї особистий та надмірний тягар і завдасть більшої шкоди, аніж ОСОБА_3 у разі відмови йому в позові.

Посилалася на невизначеність частки права власності подружжя ОСОБА_3 у спірному нерухомому майні та належність подружжю ОСОБА_6 коштів, отриманих від його продажу, звертала увагу, що в справі № 369/7042/13-ц про поділ майна подружжя позивач не претендував на спірні земельні ділянки та об`єкт незавершеного будівництва, а просив відступити від засад рівності часток, проте суд відмовив йому за недоведеністю позову.

Наводила правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 725/1814/20, від 03 травня 2018 року в справі № 755/20923/14-ц, вказувала, що всупереч цим правовим позиціям та обставинам справи суд першої інстанції не врахував, що оскільки обраний ОСОБА_3 спосіб захисту, що полягає у витребуванні на його одноосібну користь спірного майна суперечить ст. 16, 388 ЦК України, то належним способом захисту його права є стягнення з ОСОБА_4 компенсації вартості відчуженого не в інтересах сім`ї спірного нерухомого майна, оскільки отримані нею грошові кошти також мають режим спільного сумісного майна.

Повідомляла, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу, які вона очікує понести в суді апеляційної інстанції, становить 30000 грн.

Від позивача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_7 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції правильно проаналізовано матеріали судової справи № 369/7042/13-ц про поділ майна подружжя, з яких випливає, що ОСОБА_3 належним чином проінформував ОСОБА_4 про відкликання згоди на відчуження майна, а також те, що майно, яке витребовується у ОСОБА_1 , не було поділене в межах справи № 369/7042/13-ц саме через те, що під час її розгляду майно вибуло з фактичного володіння подружжя.

Щодо можливості витребування на користь ОСОБА_3 майна та належності способу захисту прав особи, суд першої інстанції в цій частині послався на відповідну судову практику, крім того, положення ст. 387 ЦК України свідчать про те, що майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування.

В свою чергу, у разі набрання рішенням законної сили, ОСОБА_4 наділена правом заявити позов про розподіл майна подружжя та іншим чином захищати свої права в судовому порядку. Витребування майна на користь ОСОБА_3 жодним чином не вплине на права ОСОБА_4 , оскільки вона, як і ОСОБА_3 до відчуження майна, буде співвласником нерухомості.

Зазначив, що доводи ОСОБА_1 у апеляційній скарзі про відсутність у ОСОБА_5 коштів чи нерухомого майна, на яке можна звернути стягнення, нічим не підтверджуються, однак навіть за наявності відповідної доказової бази це не змінює необхідність витребування майна у відповідача, оскільки тільки такий спосіб захисту може відновити його порушене право. Витребування майна містить легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки позивача з порушенням вимог закону було позбавлено права власності на належне йому нерухоме майно.

Від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона підтримала скаргу та просила її задовольнити, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, зокрема ч. 3 ст. 65, ст. 70 СК України, ст. 370 ЦК України. Вказувала, що ухваленим рішенням суд порушив права не лише ОСОБА_1 , яка є добросовісним набувачем майна, а й ОСОБА_4 як співвласника нерухомого майна, що має статус спільної сумісної власності подружжя. Даним рішенням змінено статус спірного нерухомого майна із спільної сумісної власності на особисту власність ОСОБА_3 , оскільки рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зазначала, що станом на сьогоднішній день у ОСОБА_4 наявні зазначені у ч. 2 ст. 70 СК України підстави вимагати поділу спірного нерухомого майна з виділенням їй більшої частки в спірному майні, однією з таких підстав є невиконання ОСОБА_3 рішення суду в справі № 369/8245/13-ц про стягнення аліментів на утримання спільних неповнолітніх дітей.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 26 липня 1997 року, який розірвано рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 вересня 2013 року в справі № 369/5176/13-ц.

12 червня 2013 року ОСОБА_3 склав заяву, справжність підпису в якій засвідчена приватним нотаріусом КМНО Морозовою Т.О., про те, що ним 15 березня 2012 року надано згоду дружині ОСОБА_4 на укладення договору про продаж нею земельної ділянки в межах згідно з планом пл. 0,1250 га., кадастровий номер :01:010:0244, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою с. Гнідин Бориспільського району Київської області та земельної ділянки в межах згідно з планом пл. 0,0293 га., кадастровий номер :01:010:0245, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за цією ж адресою. Вказана згода викладена ним в заяві, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом КМНО Морозовою Т.О. 15 березня 2012 року за реєстром № 1740. Цією заявою ставить до відома всіх зацікавлених осіб, що відкликає вищезазначену заяву та не дає згоди на підписання дружиною ОСОБА_4 вказаних договорів (а. с. 6 т. 1).

06 вересня 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шпитьковською С.В. та зареєстрований у реєстрі за № 2304, купівлі-продажу земельної ділянки пл. 0,0293 га., кадастровий номер :01:010:0245, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка належить продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 714903, виданого Бориспільським районним відділом земельних ресурсів 19 лютого 2007 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 липня 2006 року № 2823 (а. с. 7 - 8 т. 1).

Також 06 вересня 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шпитьковською С.В. та зареєстрований у реєстрі за № 2302, купівлі-продажу земельної ділянки пл. 0,1250 га., кадастровий номер :01:010:0244, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка належить продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 714904, виданого Бориспільським районним відділом земельних ресурсів 19 лютого 2007 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 липня 2006 року № 2820 (а. с. 9 - 10 т. 1).

Також 06 вересня 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва, яким є незавершений будівництвом житловий будинок, літ. А-ІІ, готовністю 75 % за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 213 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шпитьковською С.В. та зареєстрований у реєстрі за № 2300.

Договори купівлі-продажу земельної ділянки містять застереження, що вони укладені за згодою чоловіка продавця ОСОБА_3 , викладеної у вигляді заяв, справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом КМНО Морозовою Т.О. за реєстровим № 1740 та зберігається при примірнику договору, призначеному для зберігання у справах приватного нотаріуса.

16 вересня 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , від імені якої на підставі довіреності діє ОСОБА_9 , уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки пл. 0,0293 га., кадастровий номер :01:010:0245, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, з ціною продажу 47500 грн., посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гунько І.І., зареєстрований в реєстрі за № 1926 (а. с. 11 - 12 т. 1), купівлі-продажу земельної ділянки пл. 0,1250 га., кадастровий номер :01:010:0244, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, з ціною продажу 225000 грн., посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гунько І.І., зареєстрований в реєстрі за № 1924 (а. с. 13 - 14 т. 1), договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва, яким є незавершений будівництвом житловий будинок, літ. А-ІІ, готовністю 75 % за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 213 кв.м., розташований на земельній ділянці пл. 0,1250 га. з кадастровим номером :01:010:0244, з ціною продажу 200000 грн., договір посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гунько І.І., зареєстрований в реєстрі за № 1925 (а. с. 15 - 16 т. 1).

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними, справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 01 березня 2016 року, позов задоволено, визнано недійсними договори купівлі-продажу нерухомого майна, укладені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 06 вересня 2013 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасовано, справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд (а. с. 91 - 94 т. 1).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2021 року у справі № 359/3661/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року та постановою Верховного Суду від 17 січня 2023 року (копія знаходиться на а. с. 101 - 113 т. 1) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними, позов задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва, укладений 06 вересня 2013 року між ОСОБА_4 (як продавцем) та ОСОБА_5 (як покупцем), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською С. В. та зареєстрований в реєстрі за № 2300, визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, вчинений 06 вересня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською С. В. та зареєстрований в реєстрі за № 2302. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 06 вересня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2304. Розподілено судові витрати. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що у ОСОБА_4 була відсутня згода позивача як чоловіка (іншого з подружжя) на продаж спільного майна подружжя. Тому для відновлення порушених прав позивача спірні договори відчуження майна належить визнати недійсними.

Верховний Суд погодився із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів, мотивуючи це так:

«Суди правильно встановили, що відчуження (продаж) ОСОБА_4 на підставі договорів купівлі-продажу від 06 вересня 2013 року зазначеного майна (земельних ділянок та незавершеного будівництвом житлового будинку) відбулося за відсутності згоди іншого співвласника - позивача. Судами не встановлено, що отримані від продажу кошти були використані ОСОБА_4 в інтересах сім`ї.

Дані обставини підтверджені, зокрема, оформленою позивачем заявою від 12 червня 2013 року якою він відкликав попередньо оформлену ним заяву від 15 березня 2012 року про згоду на продажу земельних ділянок, що вказує на відсутність його згоди на продаж цього майна.

Згідно з копією витягу з журналу реєстрації нотаріальних дій 15 березня 2012 року ОСОБА_3 оформив нотаріально посвідчену згоду на продаж земельних ділянок з кадастровими номерами :01:010:0244 та :01:010:0245. Відомості про надання ним згоди на продаж об`єкта незавершеного будівництва в журналі реєстрації нотаріальних дій відсутні.

За висновком експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення технічної експертизи документів від 07 квітня 2015 року № 1869/15-33/5079/15-34, до нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_3 від 15 березня 2012 року на продаж земельних ділянок та об`єкту незавершеного будівництва (житлового будинку), яка була використана при здійсненні їх продажу ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 вносилися зміни шляхом додруковування фрагментів тексту. Зокрема, до основного тексту заяви, яка дійсно була підписана позивачем без його відома було фактично додано (дописано) текст «а також об`єкт незавершеного будівництва».

За цих обставин суди правильно встановили, що позивач ніколи не надавав ОСОБА_4 згоду на продаж незавершеного будівництвом житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 .

Суди також врахували, що 22 липня 2013 року ОСОБА_3 було подано позов до ОСОБА_10 про поділ спільного майна подружжя (справа № 369/7042/13-ц) та заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спільне майно. В останній було зазначено про відкликання заяви від 15 березня 2012 року про надання ним згоди ОСОБА_4 на відчуження відповідного (спірного) майна. При розгляді справи сторони підтвердили, що представник ОСОБА_4 ознайомився із матеріалами справи № 369/7042/13-ц, що підтверджувало обізнаність ОСОБА_4 щодо того, що ОСОБА_3 відкликав свою згоду на продаж відповідного майна на момент укладення нею спірних договорів.

Суди встановили, що здійснивши продаж відповідного спільного сумісного майна сторін як подружжя (земельних ділянок та незавершеного будівництвом житлового будинку) шляхом укладення 06 вересня 2013 року спірних договорів, ОСОБА_4 знала про відсутність згоди на це позивача (іншого з подружжя), тобто діяла недобросовісно».

Крім того, в липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_11 про визнання недійсним договору, поділ майна подружжя, а ОСОБА_4 звернулась з зустрічним позовом про поділ майна подружжя.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 квітня 2014 року в частині, залишеній без змін рішенням Апеляційного суду Київської області від 08 жовтня 2014 року (копія знаходиться на а. с. 214 - 221, 222 - 228 т. 1) первісний та зустрічний позови у справі № 369/7042/13-ц частково задоволені.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за кожним право власності на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , на частину земельної ділянки площею 0,1859 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:001:0013, на частину земельної ділянки площею 0,1634 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:001:0014, на частину земельної ділянки площею 0,1809 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:001:0001. У решті позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

Здійснюючи поділ вищевказаного майна у справі № 369/7042/13-ц, суд першої інстанції виходив із засад рівності часток подружжя.

При зверненні до суду з позовом про поділ майна подружжя ОСОБА_3 також первісно заявлялися вимоги про поділ земельних ділянок з кадастровими номерами :01:010:0244 та :01:010:0245, щодо поділу яких судом у справі № 369/7042/13-ц зроблено висновок, що оскільки на час розгляду справи в суді земельні ділянки відчужені третій особі за договорами, які на даний час розгляду справи не визнані недійсними, вони не є предметом поділу, тому дане майно не складу поділу майна не включається (а. с. 216 т. 1).

Листом від 16 лютого 2022 року на запит ОСОБА_1 . Міністерство юстиції України повідомило, що згідно п.п. 4.2 п. 4 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. Якщо в заяві про згоду на відчуження спільного майна зазначено прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи, на відчуження якого дається згода, нотаріус при посвідченні відповідного договору зобов`язаний перевірити додержанням умов, зазначених у такій заяві. Умови засвідчення справжності підпису на документах визначені в п. 6 глави 7 розділу ІІ Порядку. Чинним законодавством не передбачено термін дії, скасування такого роду заяв та їх реєстрація в електронних реєстрах, а недопущення використання раніше оформленої заяви покладається на заявника. Зокрема, заявник має довести до адресата, що його воля змінилась і раніше оформлена заява не може бути застосована. Для цього має бути оформлена відповідна заява. Однак варто зазначити, що нотаріус, засвідчивши справжність підпису на такій заяві, може вчинити таку нотаріальну дію, як передача заяви фізичним або юридичним особам на підставі усного звернення заінтересованої особи, що передбачено главою 20 розділу ІІ Порядку (а. с. 165 т. 1).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17 травня 2023 року, відомості про реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_5 відсутні (а. с. 167).

Відповідач ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, 1951 року народження (а. с. 168 т. 1), особою з інвалідністю І групи (а. с. 169 т. 1).

Згідно довідки про доходи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Чернівецькій області та отримує пенсію за віком. За період з 01 січня 2018 року по 31 березня 2023 року розмір отриманої пенсії склав 142405 грн. (а. с. 170 - 171 т. 1), інші доходи відсутні, що підтверджується витягом з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 2013 - 2021 роки (а. с. 172 - 174 т. 1).

Відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкти житлової нерухомості, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 19 травня 2023 року, відсутні (а. с. 175 - 178 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову) та можливість поновлення/захисту прав, свобод чи інтересів позивача в обраний позивачем спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи ОСОБА_3 у позові про визнання права власності на земельні ділянки та об`єкт незавершеного будівництва, суд першої інстанції виходив із того, що одночасне заявлення негаторного і віндикаційного позову щодо одного і того самого майна суперечить вищенаведеним положенням ст. 388 ЦК України, оскільки віндикаційні та негаторні вимоги є взаємовиключними, визначальний критерій їх розмежування: наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду. Крім того, окремих вимог щодо поділу майна подружжя в частині спірного нерухомого майна позивач не заявляє та не зазначає жодних правових підстав для заявленої вимоги про визнання права власності на майно, що є спільною власністю подружжя, виключно за позивачем, без урахування частки, що належить відповідачу та без визначення розміру такої частки.

Апеляційний суд враховує, що хоча рішення суду першої інстанції оскаржується ОСОБА_12 в цілому, апеляційна скарга не містить аргументів проти висновків суду першої інстанції в частині відмови в позові.

Задовольняючи позов в частині витребування від ОСОБА_12 на користь ОСОБА_3 спірних земельних ділянок та об`єкта незавершеного будівництва, суд першої інстанції врахував правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 щодо віндикаційного позову як ефективного способу захисту прав власника, та виходив із наявності передбачених ст. 388 ЦК України підстав для витребування спірного нерухомого майна у добросовісного набувача ОСОБА_1 , оскільки попередній власник ОСОБА_5 набула право власності на таке майно за недійсними договорами купівлі-продажу, укладеними відповідачем ОСОБА_4 без згоди іншого співвласника - позивача ОСОБА_3 , та без виділення належної їй частки в натурі.

Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).

У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22) вказано, що:

«можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

[…]

при задоволенні позовної вимоги про витребуванні у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 спірної квартири, апеляційний суд не врахував, що: можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно);

як свідчить аналіз оскарженої постанови в частині задоволенні позовної вимоги про витребуванні у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 спірної квартири апеляційний суд: не з`ясував оплатно чи безоплатно ОСОБА_5 набула спірну квартиру, за умови, що в матеріалах справи відсутній нотаріально-посвідчений акт приймання-передачі нерухомого майна від 21 січня 2021 року за № 6, 7 та не встановив чи є ОСОБА_5 добросовісним/недобросовісним набувачем.

За таких обставин, апеляційний суд зробив передчасний висновок про задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про витребування із незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 спірної квартири».

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».

Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.

У справі, яка переглядається, надаючи оцінку обставинам вибуття спірного майна з власності позивача та набуття ОСОБА_1 права власності на таке майно, суд першої інстанції встановив, що нерухоме майно вибуло з власності позивача унаслідок волевиявлення ОСОБА_4 без отримання згоди ОСОБА_3 . Тобто, спільна воля подружжя на вибуття з їх власності спірного майна була відсутня.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що відповідач ОСОБА_1 була обізнана про відкликання позивачем ОСОБА_3 згоди на відчуження земельних ділянок, а також, що його заява на згоду була підроблена в частині надання згоди на відчуження незавершеного будівництва, та про звернення ОСОБА_3 до суду з позовом про поділ даного майна.

Разом із тим, відхиляючи аргументи ОСОБА_1 , що задоволення позову призводить до позбавлення її майна та покладає на неї як добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, суд першої інстанції не оцінив її доводи, а безпідставно вдався до оцінки добросовісності самого позивача, вказавши, що останній відкликав згоду на відчуження спільного майна подружжя, звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя та із заявою про вжиття заходів забезпечення позову до відчуження ОСОБА_4 спільного майна подружжя, про що остання була обізнана до укладення договорів купівлі-продажу з ОСОБА_5 .

Судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_1 набула права власності на спірне нерухоме майно за відплатним договором, придбавши його у ОСОБА_5 , та є другим після ОСОБА_5 власником нежитлових приміщень після їх відчуження ОСОБА_4 , а тому не знала та не могла знати про те, що це майно вибуло з власності ОСОБА_3 поза його волею. Під час придбання майна ОСОБА_1 правомірно очікувала, що ОСОБА_5 мала право ним розпоряджатися, а вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти.

Судом першої інстанції не прийнято до уваги, що в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо обтяжень нерухомого майна, яке ОСОБА_1 набула у власність.

Суд першої інстанції жодним чином не оцінив майновий стан відповідача ОСОБА_1 , а саме, що вона є пенсіонером за віком, 1951 року народження (а. с. 168 т. 1), особою з інвалідністю І групи (а. с. 169 т. 1), згідно довідки про доходи, перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Чернівецькій області та отримує пенсію за віком, за період з 01 січня 2018 року по 31 березня 2023 року розмір отриманої ОСОБА_1 пенсії склав 142405 грн. (а. с. 170 - 171 т. 1), інші доходи відсутні, що підтверджується витягом з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 2013 - 2021 роки (а. с. 172 - 174 т. 1), відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкти житлової нерухомості, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 19 травня 2023 року, відсутні (а. с. 175 - 178 т. 1).

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 не позбавлена права на відшкодування завданих їй збитків в порядку, визначеному ч. 1 ст. 661 ЦК України, суд першої інстанції залишив поза увагою, що договори купівлі-продажу спірних земельних ділянок та об`єкта незавершеного будівництва укладені в 2013 році, і що з урахуванням зміни вартості нерухомого майна з 2013 року, ОСОБА_1 навіть у випадку стягнення збитків не матиме можливість за рахунок цих коштів придбати житлову нерухомість.

Натомість, суд першої інстанції зазначив, що відповідач ОСОБА_1 , будучи залучена до участі в справі № 359/3666/14-ц, у якій вирішувався спір про визнання укладених між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договорів купівлі-продажу недійсними, самостійних вимог до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок та об`єкту незавершеного будівництва та відшкодування завданої їй шкоди не заявила.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що на час розгляду справи № 359/3666/14-ц, та з урахуванням заявлених у ній вимог, в яких не ставилось питання про витребування земельних ділянок та об`єкту незавершеного будівництва, відповідач ОСОБА_1 будь-яких збитків не понесла, а за відсутності встановленої рішенням суду недійсності договорів купівлі-продажу від 06 вересня 2013 року у неї були відсутні підстави для пред`явлення самостійних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених нею з ОСОБА_5 16 вересня 2013 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення.

Рішення суду про витребування нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 146), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22, пункт 57), від 04 липня 2023 року у справі № 373/626/17 (провадження № 14-201цс21, пункт 63), від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22, пункт 9.28).

Суд першої інстанції не врахував, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений, що полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником прав власності на нерухоме майно, не врахував, що спірні земельні ділянки та об`єкт незавершеного будівництва є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, частки у якій є невизначеними, оскільки в межах справи № 369/7042/13-ц, у якій здійснено поділ іншого майна подружжя, не було здійснено поділу земельних ділянок з кадастровими номерами :010:0245, :010:0244 та розташованого на них об`єкту незавершеного будівництва, не врахував, що титульним власником даного майна до його відчуження була відповідач ОСОБА_4 , та безпідставно витребував у останнього набувача ОСОБА_1 зазначене майно на користь позивача ОСОБА_3 , за яким таке майно не було зареєстроване.

Крім того, судом першої інстанції не було враховано правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц (провадження № 61-10442св18), згідно яких під час розгляду спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають керуватися правом одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного майна він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Враховуючи вищевикладене, висновки суду першої інстанції про витребування спірного нерухомого майна з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 є передчасними та помилковими, судове рішення ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню в цій частині, а також у частині розподілу судових витрат, із прийняттям нової постанови.

Разом із тим, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що спір виник в тому числі внаслідок дій та бездіяльності самого позивача ОСОБА_3 , яким не було доведено до відома ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та інших осіб інформації про відкликання своєї заяви від 12 червня 2013 року, з огляду на преюдиційні обставини, встановлені судами в справі № 359/3661/14 про визнання договорів купівлі-продажу від 06 вересня 2013 року недійсними, у якій ОСОБА_1 була залучена як третя особа, а саме, що «22 липня 2013 року ОСОБА_3 було подано позов до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя (справа № 369/7042/13-ц) та заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спільне майно. В останній було зазначено про відкликання заяви від 15 березня 2012 року про надання ним згоди ОСОБА_4 на відчуження відповідного (спірного) майна. При розгляді справи сторони підтвердили, що представник ОСОБА_4 ознайомився із матеріалами справи № 369/7042/13-ц, що підтверджувало обізнаність ОСОБА_4 щодо того, що ОСОБА_3 відкликав свою згоду на продаж відповідного майна на момент укладення нею спірних договорів».

При цьому аргументи ОСОБА_1 , що ОСОБА_3 мав доводити цю інформацію до відома не лише ОСОБА_4 , а й ОСОБА_5 та інших невідомих ОСОБА_3 осіб, є необґрунтованими.

Апеляційний суд не може прийняти доводи відзиву ОСОБА_4 на апеляційну скаргу в частині наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Строк, порядок і підстави подання апеляційної скарги, її форма та зміст передбачені ст. 352, 354, 355, 356 ЦПК України.

Форма та зміст відзиву на апеляційну скаргу передбачені ст. 360 ЦПК України, відповідно до п. 3 ч. 2 якої відзив на апеляційну скаргу має містити обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги.

Відповідачем ОСОБА_4 не подавалося власної апеляційної скарги на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2024 року, заяв про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_1 вона не подавала, а отже ОСОБА_4 позбавлена процесуальної можливості викладати в межах відзиву на апеляційну скаргу власні аргументи щодо незаконності або необґрунтованості рішення суду першої інстанції, а лише надати обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги.

Вирішуючи по суті позовні вимоги ОСОБА_3 , апеляційний суд виходить із того, що останній власник спірного майна відповідач ОСОБА_1 набула права власності на таке майно за відплатним договором, придбавши його у ОСОБА_5 , та є другим після ОСОБА_5 власником нежитлових приміщень після їх відчуження ОСОБА_4 , з дотриманням нотаріусом вимог щодо перевірки відсутності обтяжень на таке майно, а тому не знала та не могла знати про те, що це майно вибуло з власності ОСОБА_3 поза його волею, під час придбання майна ОСОБА_1 правомірно очікувала, що ОСОБА_5 мала право ним розпоряджатися, а вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти.

Отже, навіть проявивши розумну обачливість, ОСОБА_1 на час придбання спірних земельних ділянок та об`єкту незавершеного будівництва не могла встановити, що вказане майно вибуло з володіння позивача незаконно або щодо нього існує спір, а ОСОБА_4 не мала права його відчужувати.

Оцінюючи пропорційність втручання в право відповідача на мирне володіння майном, а також надаючи оцінку тягарю, що буде покладений на неї таким втручанням, апеляційний суд враховує, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 квітня 2014 року в частині, залишеним без змін рішенням Апеляційного суду Київської області від 08 жовтня 2014 року, визнано за ОСОБА_3 право власності на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , на частину земельної ділянки площею 0,1859 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:001:0013, на частину земельної ділянки площею 0,1634 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:001:0014, на частину земельної ділянки площею 0,1809 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:001:0001.

Натомість, відповідач ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, 1951 року народження, особою з інвалідністю І групи, згідно довідки про доходи, перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Чернівецькій області та отримує пенсію за віком, за період з 01 січня 2018 року по 31 березня 2023 року розмір отриманої ОСОБА_1 пенсії склав 142405 грн., інші доходи відсутні, що підтверджується витягом з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 2013 - 2021 роки, відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкти житлової нерухомості, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 19 травня 2023 року, відсутні.

Апеляційний суд враховує, що договори купівлі-продажу спірних земельних ділянок та об`єкта незавершеного будівництва укладені в 2013 році, і з урахуванням зміни вартості нерухомого майна з 2013 року, навіть у випадку стягнення збитків з ОСОБА_5 в порядку ч. 2 ст. 661 ЦК України, об`єктивна можливість ОСОБА_1 придбати за рахунок цих коштів житлову нерухомість ставиться під сумнів.

Апеляційний суд враховує, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Справедливість - це одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що за обставин цієї справи задоволення позову про витребування майна матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря, що призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту права у вигляді віндикаційного позову, оскільки метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений, що полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником прав власності на нерухоме майно, при цьому спірні земельні ділянки та об`єкт незавершеного будівництва є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, частки у якій є невизначеними, а титульним власником даного майна до його відчуження була відповідач ОСОБА_4 , тому у разі витребування майна воно б підлягало поверненню саме їй.

Разом із тим, ОСОБА_3 як співвласник земельних ділянок та об`єкту незавершеного будівництва не позбавлений права звернутися до ОСОБА_4 з вимогою про стягнення компенсації вартості частки в праві спільної власності, відчуженої ОСОБА_4 без його згоди, недобросовісність дій якої встановлена судовими рішеннями.

У постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 761/32404/14-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 161/79/18, від 19 березня 2025 року у справі № 679/987/20 викладено загальний правовий висновок про те, що у разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Враховуючи наведене, позов ОСОБА_3 про витребування нерухомого майна з володіння ОСОБА_1 не знайшов свого підтвердження під час апеляційного перегляду, є недоведеним, необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про витребування спірного майна з володіння відповідача ОСОБА_1 ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині, а також в частині розподілу судових витрат, із прийняттям нової постанови про відмову в позові.

В частині відмови у позові ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та не підлягає зміні чи скасуванню з підстав, зазначених у апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює розподіл судових витрат, та оскільки за наслідками апеляційного перегляду апеляційну скаргу задоволено, з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню понесені нею витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 7087,50 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2024 року скасувати в частині задоволення позову та в частині розподілу судових витрат та прийняти в цій частині нову постанову.

Відмовити ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про витребування майна від добросовісного набувача.

В іншій частині рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 7087,50 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 липня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.