КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 756/4892/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Дементьєва Тараса Михайловича на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 18 квітня 2025 року в складі судді Белоконної І. В.,

встановив:

09.04.2025 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просила:

- в частині вимоги поділу квартири загальною площею 42,91 кв. м. у житловому комплексі «Бриз», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - визнати за нею право власності на 1/2 вказаної квартири;

- в частині вимоги поділу гаражного боксу № НОМЕР_1 загальною площею 17,3 кв.м. у ГБК «Прип`ять», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 - визнати за нею право власності на 1/2 вказаного гаражного боксу;

- в частині вимоги стосовно квартири загальною площею 64 кв. м. у житловому комплексі «Polaris Home & Plaza» (Perfect Group), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 - стягнути з відповідача кошти у сумі в еквіваленті 31 500 євро грошової компенсації;

- в частині вимоги стосовно квартири загальною площею 38,2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 - визнати вказану квартиру її особистою приватною власністю;

- в частині вимоги стосовно транспортного засобу Jeep Cherokee, 2018 р.в., WIN: НОМЕР_2 - визнати вказане авто її особистою приватною власністю;

- в частині вимоги стосовно квартири загальною площею 67,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 - визнати факт набуття нею вказаної квартири за кошти, які належали їй особисто;

- в частині вимоги стосовно транспортного засобу Kia Sportage, 2012 p.в., WIN: НОМЕР_3 - визнати факт набуття нею вказаного автомобіля за кошти, які належали їй особисто;

- в частині вимоги стосовно одягу (взуття, курточок, кофт, шортів тощо), кальяну, кубків, медалей, грамот, велосипеда, музичних платівок та інших речей її доньки, принтера і ноутбука, плойки конусної, дарсонваля, праски з відпарюванням, двох кондиціонерів, генератора, кавоварки, двох телевізорів, пилососу, інших її речей і документів) - визнати вказане майно речами її індивідуального користування, зобов`язати відповідача негайно повернути їй вказане майно.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 18 квітня 2025 року у відкритті провадження за вказаним позовом в частині позовної вимоги щодо поділу нерухомого майна подружжя та визнання права власності на нього, що знаходиться за межами території України, відмовлено.

Роз`яснено ОСОБА_1 про право звернення з позовною вимогою про поділ нерухомого майна подружжя, що знаходиться на території Республіки Болгарія, та визнання права власності на нього до відповідного суду Республіки Болгарія.

Судове рішення мотивовано тим, що відповідно до ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У випадках, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом може бути визначено за угодою сторін.

За законодавством України та укладеними нею міжнародними договорами компетентними у справах з іноземним елементом визнаються суди держави, на території якої знаходиться спірне нерухоме майно.

За таких підстав суд дійшов висновку, що позовна вимога про поділ майна подружжя та визнання на нього права власності, що знаходиться на території Республіки Болгарія, підлягає розгляду судом держави, на території якої знаходиться вказане нерухоме майно.

07.05.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Дементьєв Т.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 18 квітня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вважає її такою, що не відповідає завданням та основним засадам цивільного судочинства, визначеним ст. 2 ЦПК України, такою, що ухвалена без дотримання вимог п. 4 ст.5 ст. 12 ЦПК України та ч.2 ст.9 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", вимогам ст. 263 ЦПК України - не ґрунтується на засадах верховенства права, не є законною та обґрунтованою.

Свої доводи мотивує тим, що основана частина майна знаходиться в адміністративних межах Оболонського району м. Києва, на яке, як і на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , діє правило виключної підсудності, встановлене п. 1 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Згідно ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Окрім цього, існує чинний міжнародний договір України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а саме - Договір між Україною та Республікою Болгарія про правову допомогу в цивільних справах, ратифікований Законом 2911-IV (2911-15) від 22.09.2005 р., згідно положень ст. 19 якого рішення судів України, які набрали законної сили, підлягають визнанню та виконанню на території Болгарії.

Отже, дана цивільна справа підсудна Оболонському районному суду міста Києва.

Посилання Оболонського районного суду міста Києва на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 р. у справі №2-954/2004 не є доречним, оскільки зазначена справа стосувалась поділу нерухомого майна у Французькій Республіці, з якою в України інші умови договору.

Натомість існує позитивна судова практика національних судів щодо подібних питань саме по відношенню до нерухомого майна, що знаходиться на території Республіки Болгарія, зокрема, Києво-Святошинським районним судом Київської області відкрито провадження у справі №381/4706/24.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В судове засідання сторони та їх представники не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Клопотання, яка надійшло 22.07.2025 від імені адвоката Дементьєва Т. М. на електронну адресу Київського апеляційного суду про участь представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції не може бути прийнято до уваги з огляду на таке.

Частиною восьмою статті 43 ЦПК України передбачено, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним підписом учасника справи (його представника).

Відповідно до пунктів 12, 32 частини першої статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронний підпис - це електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис; підписувач - фізична особа, яка створює електронний підпис.

Згідно з частиною першою, другою статті 6, частиною першою статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

Частинами першою, четвертою статті 14 ЦПК України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система. Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Особи, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, можуть подати процесуальні, інші документи, вчинити інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з використанням власного електронного цифрового підпису, прирівняного до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі (частина восьма статті 14 ЦПК України).

Вказане клопотання надійшло від особи "адвокат Дементьєв Т. М." в електронній формі, не скріплене електронним цифровим підписом заявника, тому вважається таким, що не підписане особою, яка її подала та не приймається до розгляду.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, а саме: 1) визначення застосовуваного права; 2) процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; 3) підсудність судам України справ з іноземним елементом; 4) виконання судових доручень; 5) визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів.

Право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України (стаття 4 наведеного Закону).

Згідно із частинами першою, другою статті 38 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом.

Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться.

Право власності та інші речові права, відомості про які підлягають внесенню до державних реєстрів, визначаються правом держави, у якій це майно зареєстровано (частина перша статті 40 наведеного Закону).

Статтею 39 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Частиною другою статті 42 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що захист права власності та інших речових прав на нерухоме майно здійснюється відповідно до права держави, у якій це майно знаходиться.

У статті 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом, зокрема, якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України, крім справ, що стосуються укладення, зміни, розірвання та виконання договорів, укладених в рамках державно-приватного партнерства, зокрема концесійних договорів, згідно з якими нерухоме майно є об`єктом такого партнерства, зокрема об`єктом концесії, а спір не стосується виникнення, припинення та реєстрації речових прав на такий об`єкт.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Статтею 22 Брюссельської постанови № 44/2001 про міжнародну підсудність, виконання судових рішень у цивільних і торговельних справах передбачено виключну підсудність у справах з приводу нерухомого майна.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі в частині вимоги поділу квартири загальною площею 42,91 кв. м. у житловому комплексі «Бриз», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та визнання за позивачкою право власності на 1/2 вказаної квартири, оскільки спір стосується майна, яке розташоване поза межами України, а отже цей спір належить до юрисдикції суду тієї держави, де розташовано це нерухоме майно.

Висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі №756/15452/17.

Встановивши, що спір у цій справі виник між громадянами України стосовно поділу спільного сумісного майна подружжя, а частина нерухомого майна знаходиться на території Республіки Болгарія, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що за законодавством України справа в частині поділу такого майна є справою з іноземним елементом, а компетентним судом у цій справі є суд держави, на території якої знаходиться спірне нерухоме майно.

Договором між Україною та Республікою Болгарія про правову допомогу в цивільних справах, що був ратифікований Законом 2911-IV (2911-15) від 22.09.2005р., згідно положень якого рішення судів України, які набрали законної сили, підлягають визнанню та виконанню на території Болгарії, питання виключної підсудності справ з приводу нерухомого майна не регулюється.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції правила виключної підсудності щодо майна, яке знаходиться за межами України, а також виключної підсудності, яка встановлена ст. 30 ЦПК України, є безпідставними та ґрунтуються на власному помилковому тлумаченні заявником положень як національного, так міжнародного законодавства.

Отже, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування ухвали суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дементьєва Тараса Михайловича залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 18 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук