22.07.2025 Справа № 754/9751/25
ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________________________________________
Унікальний №754/9751/25
Провадження №2/756/6015/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року м. Київ

Суддя Оболонського районного суду м. Києва Диба О.В.,

розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон Ольги Броніславівни про стягнення моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва суду із позовом до відповідача судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. про стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.04.2025 (ун. №2/754/4507/25) передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва позовну заяву ОСОБА_1 до суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Пархоменка П.І., Гудими Д.А., Краснощокова Є.В. про зобов`язання суддів змінити постановлені ухвали від 07.03.2025 щодо накладення штрафів, що на думку позивача було неправомірним та завдало йому моральної шкоди у розмірі 90000 грн, яку він просить стягнути з судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б.

Розпорядженням В.о. голови Деснянського районного суду м. Києва від 23.06.2025 матеріали цивільної справи №754/9751/25 (провадження№2/754/6408/25) передано до Київського апеляційного суду для визначення підсудності.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07.07.2025 було визначено Оболонський районний суд м. Києва для забезпечення розгляду вищенаведеної позовної заяви.

Вивчивши матеріали поданої заяви, суд дійшов висновку, що у відкритті провадження у справі слід відмовити з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України, ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до ч.11 ст. 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі №6-3139цс16 вказано, що «згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди. Проте у справі, яка переглядається, між позивачем та судом (суддею) зазначені правовідносини не виникли, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції. Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини. У Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. За таких обставин слід дійти висновку, що належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі №454/3208/16-ц зазначено, що «на законодавчому рівні встановлено імунітет суду, і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено. Європейський суд з прав людини зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї зі справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (Плахтєєв та Плахтєєва проти України (Plakhteyev and Plakhteyeva v. Ukraine), № 20347/03, § 36, від 12 березня 2009 року).

Висновок про недопустимість суду бути відповідачем у цивільній справі дозволяє зробити і тлумачення статей 1174 і 1176 ЦК України. Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду, покладається на державу, а не на суд.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 в справі №711/2652/17 (провадження №14-638цс18) вказано, що «частиною п`ятою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. На спірні правовідносини в частині позовних вимог до судді не поширюється юрисдикція судів з розгляду заявлених позивачем вимог, оскільки ні суддя як посадова особа, що здійснює правосуддя, ні суд як орган, що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою стороною, котра бере участь у цивільній справі, за винятком випадків, коли суддя виступає як представник цієї установи, а не орган, що здійснює правосуддя. Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, зробив обґрунтований висновок про відмову у відкритті провадження у справі на підставі п.1 ч.2 ст. 122 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення ухвали), оскільки така позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства».

Отже, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі, за винятком випадків, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа).

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності. Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, а також встановленням у законі особливостей відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17.05.2023 у справі №459/2566/21.

Як встановлено судом, позивач звернувся до суду із позовом до відповідача судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. про стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.04.2025 передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва позовну заяву ОСОБА_1 до суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Пархоменка П.І., Гудими Д.А., Краснощокова Є.В. про зобов`язання суддів змінити постановлені ухвали від 07.03.2025 щодо накладення штрафів, що на думку позивача було неправомірним та завдало йому моральної шкоди у розмірі 90000 грн, яку він просить стягнути з судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б.

Тобто, позивач звертаючись до суду із позовною заявою до судді про стягнення моральної шкоди, яка, на його думку ухвалила неправомірне рішення, діє поза межами норм чинного законодавства, оскільки його позовна заява фактично зводиться до незгоди із процесуальним рішенням суду, яке може бути оскаржене в установленому законом порядку.

Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Ураховуючи наведене, оскільки позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд приходить до висновку про відмову у відкритті провадження у справі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 19, 186, 353 ЦПК України, суддя -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон Ольги Броніславівни (м. Київ, вул. Червоної Калини, 5-в) про стягнення моральної шкоди.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції протягом 15 днів з дня її вручення.

Ухвала набирає законної сили після її підписання суддею.

Суддя Олексій ДИБА