Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого судді Деметрадзе Т.Р.,

секретаря судового засідання Фетько І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, цивільну справу за позовною заявою адвоката Михалків Богдана Степановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Михалків Б.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з даним позовом ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 26 серпня 2021 року позивачка придбала у ТОВ «Кредитні ініціативи» житловий будинок площею 151.8 кв.м., житловою площею 47,4 кв.м., який розташований у АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці площею 0.0215 га, кадастровий номер: :17:003:0126, з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку був посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського МНО Сабов О.І., та зареєстрований в реєстрі №410.

Зазначає, що під час укладення договору купівлі-продажу ТОВ «Кредитні ініціативи» не повідомило позивачку про ту обставину, що земельна ділянка площею 0.0215 га, кадастровий номер: :17:003:0126, з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) не належить продавцю на праві власності, а належить відповідачу на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №455956, що виданий відділом земельного ресурсу у місті Ужгород, 30.09.2008 року на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчений 26 березня 2008 року приватним нотаріусом Ужгородського МНО Когутич І.І., реєстраційний номер 999.

Вказує на те, що позивач отримала у земельному відділі Ужгородської міської ради інформацію, що земельна ділянка належить на праві власності відповідачу та отримала контакти відповідача, яка, фактично проживає за межами України, від якої отримала правовстановлюючі документи на земельну ділянку та повідомила позивача, що вона не заперечує проти набуття позивачем земельної ділянки проте, вона проживає тривалий час за межа України, приїздити в Україну вона не має наміру, а тому не може укласти договір про перехід права власності на земельну ділянку.

Також позивач вказує, що 17.09.2022 року вона вийшла заміж та змінила прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 від 17.09.2022 року, актовий запис №147.

Зауважує, що неї відсутні інші способи реалізації свого права на земельну ділянка, на якій розташований належній їй на праві приватної власності житловий будинок, ніж звернення до суду з відповідним позовом

З урахуванням наведеного, просить суд визнати недійсним державний акт серія ЯЕ №455956 на право власності на земельну ділянку, що виданий відділом земельного ресурсу у місті Ужгород, 30.09.2008 року на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчений 26 березня 2008 року приватним нотаріусом Ужгородського МНО Когутич І.І., реєстраційний номер 999 на земельну ділянку у АДРЕСА_1 , площею 0.0215 га, кадастровий номер: :17:003:0126, з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку у АДРЕСА_1 , площею 0.0215 га, кадастровий номер: :17:003:0126, з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Позивач не скористалася правом на участь у судовому засіданні та її представник Михалків Б.С. подав заяву про розгляд справи за без їх участі, позовні вимоги підтримує та просить такі задовольнити.

Відповідач також не скористалася правом на участь у судовому засіданні, про причини неявки не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Представник відповідача адвокат Ракущинець А.А. подав до суду відзив в якому заперечує проти позову з підстав пред`явлення позивачем позову до неналежного відповідача по справі та вважає, що позов повинен бути пред`явлений до ТОВ «Кредитні ініціативи», яке відчужило позивачу розташований на спірній земельній ділянці житловий будинок. Також представник відповідача просить розглянути судову справу без його участі з врахуванням позиції відповідача викладеної у письмовому відзиві.

Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач 26 серпня 2021 року придбала у ТОВ «Кредитні ініціативи» () житловий будинок площею 151.8 кв.м., житловою площею 47,4 кв.м., з аадресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0.0215 га, кадастровий номер: :17:003:0126, з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Як на підтвердження належності їй житлового будинку надала з примірником позовної заяви копію договору купівлі-продажу вказаного житлового будинку, що посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського МНО Сабов О.І., та зареєстрований в реєстрі №410.

Позивач стверджує, що під час укладення нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу представник продавця будинку ТОВ «Кредитні ініціативи» не повідомив позивачку про ту обставину, що земельна ділянка площею 0.0215 га, кадастровий номер: :17:003:0126, з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) не належить продавцю на праві власності, а належить попередньому власнику будинку ОСОБА_2 , яка була іпотекодавцем вказаного житлового будинку за кредитним договором, не виконання якого стало підставою для реєстрації за собою іпотекодержателем ТОВ «Кредитні ініціативи» права власності на житловий будинок розташований на спірній земельній ділянці.

Також згідно доводів позивача, вона отримала у земельному відділі Ужгородської міської ради інформацію, що земельна ділянка належить на праві власності відповідачу та отримала контакти відповідачки, яка їй і передала оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 455956, що виданий відділом земельного ресурсу у місті Ужгород, 30.09.2008 року на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчений 26 березня 2008 року приватним нотаріусом Ужгородського МНО Когутич І.І., реєстраційний номер 999, відповідного до якого власником земельної ділянки площею 0.0215 га, кадастровий номер: :17:003:0126, з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) належить відповідачу по справі ОСОБА_2 .

Судом досліджено копію договору купівлі-продажу вказаного житлового будинку, що посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського МНО Сабов О.І., та зареєстрований в реєстрі №410, який укладений між ТОВ «Кредитні ініціативи», як продавцем та громадянкою ОСОБА_5 , як покупцем.

Суд констатує, що у позивач змінила прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_4 , внаслідок укладення шлюбу, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_1 , що видане 17.09.2022 року виконавчим комітетом Оноківської сільської ради Ужгородського району, Закарпатської області, актовий запис №147, копія якого знаходиться у матеріалах справи.

Судом також встановлено, що відповідно до умов договору купівлі-продажу житлового будинку, що посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського МНО Сабов О.І., та зареєстрований в реєстрі №410, а саме п. 1.1. договору Продавець передає у власність (продає), а Покупець приймає у власність (купує) нерухоме майно житловий будинок площею 151.8 кв.м., житловою площею 47,4 кв.м., розташований у АДРЕСА_1 , та розташований на земельній ділянці площею 0.0215 га, кадастровий номер: :17:003:0126, з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Пунктом 1.2. договору купівлі-продажу житлового будинку визначено, що вказаний житловий будинок належить продавцю на підставі договору про іпотечний кредит №183/8-06, серія та номер б/н, виданий 21.12.2006 року, видавник Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк та ОСОБА_2 , рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу, виданий 29.06.2019 року, видавник: Укрпошта, іпотечного договору №234/23-2006, серія та номер: 1757, виданий 25.12.2006 року, видавник приватний нотаріус Єгер Н.Д., повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання (вимога про сплату заборгованості), серія та номер К/И/УСБ/Б/, виданий 18.06.2019 року, видавник: ТОВ «Кредитні ініціативи».

Отже, що зі змісту договору купівлі-продажу житлового будинку вбачається, що вказаний житловий будинок був переданий в іпотеку його попереднім власником ОСОБА_2 Акціонерному комерційному промислово-інвестиційному банку на підставі іпотечного договору №234/23-2006, серія та номер: 1757, виданий 25.12.2006 року, видавник приватний нотаріус Єгер Н.Д., в якості забезпечення виконання зобов`язань останньою за договором про іпотечний кредит №183/8-06, серія та номер б/н, виданий 21.12.2006 року, видавник Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк та ОСОБА_2 .

Із дослідженої судом копії державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯЕ №455956, що виданий відділом земельного ресурсу у місті Ужгород, 30.09.2008 року на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчений 26 березня 2008 року приватним нотаріусом Ужгородського МНО Когутич І.І., реєстраційний номер 999 випливає, що власником земельної ділянки площею 0.0215 га, кадастровий номер: :17:003:0126, з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) є відповідач по справі ОСОБА_2 .

Відповідно до вказаного акту земельна ділянка площею 0.0215 га, кадастровий номер: :17:003:0126 була набута відповідачем по справі у власність вже після передачі в іпотеку банку розташованого на ній житлового будинку, площею 151.8 кв.м., житловою площею 47,4 кв.м., який розташований у АДРЕСА_1 , отже, вказана земельна ділянка не є предметом іпотеки, що унеможливило реєстрацію права власності на таку земельну ділянку іпотекодержателя ТОВ «Кредитні ініціативи» та, відповідно, набуття такого права власності позивачем по справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земельні ділянки є об`єктами права приватної власності (пункт 1 статті 13 Закону №697-ХІІ). Земельною ділянкою як об`єктом цивільних прав є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (стаття 79 ЗК України).

Суд констатує, що відповідно до частини четвертої ст. 6 Закону України «Про іпотеку» якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Якщо ця земельна ділянка належить іншій особі та була передана іпотекодавцю в оренду (користування), після звернення стягнення на будівлі (споруди) їх новий власник набуває права і обов`язки, які мав іпотекодавець за правочином, яким встановлено умови оренди цієї земельної ділянки (користування нею).

Тобто, нормами спеціального закону врегульовані випадки правового режиму земельних ділянок у разі передачі в іпотеку нерухомого майна, розташованого на них без передачі в іпотеку такої земельної ділянки. Дана норма визначає, що у разі передачі в іпотеку нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, і іпотеку передається і земельна ділянка, на якій розташоване таке майно.

Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (25 грудня 2006 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.

Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди.

Разом з тим, при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі №6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі №6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі №6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від них.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У постанові від 11 лютого 2015 року у справі №6-2цс15 Верховний Суд України зробив висновок щодо застосування частини першої статті 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин - 22 березня 2003 року, та, зокрема, зазначив, що аналіз змісту норм статей 120 та 125 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, які на ній розміщені. Вказані норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. При цьому передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Суд констатує, що відповідно правової позиції сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17 (провадження №14-47цс20) законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян (пункт 4 статті 13 Закону №697-ХІІ).

За положеннями статті 2 ЦК України земельні відносини регулюються земельним законодавством.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земельні ділянки є об`єктами права приватної власності (пункт 1 статті 13 Закону №697-ХІІ). Земельною ділянкою як об`єктом цивільних прав є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (стаття 79 ЗК України 2001 року).

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі №6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі №6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі №6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від них.

Стаття 30 Земельного кодексу Української РСР (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 4 грудня 2018 року у справі №910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі №713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі №263/6022/16-ц (пункт 42)).

Також велика Палата ВС зазначила, що разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час реєстрації поділу земельної ділянки) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц, п. 56, постанова від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц, п. 200), з огляду на приписи статей 387 і 388 ЦК України на можливість витребування власником земельних ділянок не впливає їхній поділ та/або об`єднання. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

З приводу позиції представника відповідача, викладеної у відзиві на позовну заяву щодо подання позову до неналежного відповідача по справі та необхідності залучення у справу належного відповідача, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи», суд зауважує наступне.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Норми ст. 48 ЦПК України визначають, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Отже, суд позбавлений права самостійно залучати до справи співвідповідача, оскільки обмежений позицією позивача по справі, яка повинна бути оформлена відповідним клопотанням направленим на адресу суду, а у даній справі таке клопотання від позивача по справі на адресу суду на стадії підготовчого провадження не надходило.

З приводу неналежності відповідача по справі ОСОБА_2 суд вказує, що позивачем у справі ставиться вимога про визнання недійсним державного акту на земельну ділянку, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , наслідком чого є припинення права власності останньої на таку земельну ділянку.

Разом з тим, саме пасивна поведінка відповідача у справі, яка не вживає заходів щодо передачі у власність вказаної земельної ділянки у позасудовий спосіб, шляхом укладення цивільно-правої угоди між сторонами спору є наслідком звернення позивача до суду із позовом про захист порушеного саме відповідачем права власності позивача.

Тому, ТОВ «Кредитні ініціативи» не можуть бути належним відповідачем у даній справі, оскільки не є власником земельної ділянки, пред`явлення позову до вказаної юридичної особи не буде мати наслідком відновлення порушених прав позивача, той факт, що ТОВ «Кредитні ініціативи» були кредитором ОСОБА_2 жодним чином не вливає на їх здатність передати у власність земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, який був предметом іпотеки у правовідносинах між вказаними особами, оскільки ТОВ «Кредитні ініціативи» не є власником спірної земельної ділянки.

З урахуванням всіх обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Керуючись ст. 120 ЗК України, ст.ст. 328, 355, 268, 372 ЦК України, ст.ст. 13, 76, 81, 82, 89, 258, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну адвоката Михалків Богдана Степановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку задовольнити.

Визнати недійсним державний акт серія ЯЕ №455956 на право власності на земельну ділянку, що виданий відділом земельного ресурсу у місті Ужгород, 30.09.2008 року на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчений 26 березня 2008 року приватним нотаріусом Ужгородського МНО Когутич І.І., реєстраційний номер 999, на земельну ділянку у АДРЕСА_1 , площею 0.0215 га, кадастровий номер: :17:003:0126, з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку у АДРЕСА_1 , площею 0.0215 га, кадастровий номер: :17:003:0126, з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя Т.Р. Деметрадзе