КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/14523/23

24 липня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги відповідача директора Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» - Ляшкевича М.В. та представника позивача ОСОБА_1 адвоката Корзаченка Володимира Миколайовича на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Марфіної Н.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс», треті особи: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», ОСОБА_2 , про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що 12.11.2020 року сталась дорожньо-транспортна пригода в результаті якої загинув чоловік позивачки ОСОБА_3 . Порушення п.п. 1.5, 1.7.. 2.3. п/п «б», «д», п. 8.7.3 підпункту «є», п. 8.10 та п. 10.1 ПДР України водієм ОСОБА_2 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП та її наслідками у вигляді смерті пішохода ОСОБА_3 .

Своїми діями, які виявились у порушенні ПДР або експлуатації транспорту особою, яке керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_3 , ОСОБА_2 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України. Такими неправомірними діями ОСОБА_2 , позивачці завдано моральної шкоди. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, руйнування тіла та смерті ОСОБА_3 , його дружина залишилась вдовою, наразі вона позбавлена щоденної підтримки власного чоловіка, турботи і спілкування, адже проживала із ним у шлюбі з ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто майже 30 років.

Зазначає, що втрата чоловіка спричинила позивачці тяжкі психологічні та моральні страждання, які не припинились і на теперішній час, адже навіть складно передати словами наскільки нестепним є відчуття безпорадності позивачки у цій ситуації. Позивачка фактично втратила сенс життя, оскільки втрата чоловіка є непоправною, постійні спогади про жорстку смерть чоловіка гнітюче впливають на самопочуття, настрій та здоров`я. Позивачка має доживати свого віку одинокою, без допомоги чоловіка в зв`язку з протиправними діями водія ОСОБА_4 .

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія ТЗ була застрахована в ТзДВ «СК «Альфа-Гарант», тому позивачці було відшкодовано матеріальну шкоду і частково моральну шкоду в межах ліміту відповідальності страхової компанії. Так, позивачка отримала від страхової компанії у відшкодування моральної шкоди 30000,00 грн., але вказана сума аж ніяк не покриває того обсягу психологічних та моральних страждань позивачки, яких вона зазнала у зв`язку зі смертю свого чоловіка. За весь час після ДТП винуватець пригоди та його роботодавець так і не усвідомили обсягу моральних страждань, яких зазнала позивачка та заподіяну ними моральну шкоду навіть не намагались відшкодувати.

Зазначає, що смерть чоловіка кардинально змінила не лише нормальний спосіб життя позивачки, а й всієї родини, спричинила для позивачки величезні незручності, які неможливо виправити з часом. Позивачка зазнала значного психологічного болю, їй було завдано сильних моральних страждань, тривалий час після ДТП позивачка відчуває розпач, безпорадність та незахищеність. Раптова необхідність відшукати значні кошти на поховання чоловіка та проведення поминальних обідів позбавила позивачку можливості нормально існувати, також вона була вимушена звикати до іншого одинокого життя. Завдану злочином моральну шкоду з урахуванням глибини моральних страждань та їх тривалості, з огляду на кардинальні зміни подальшого одинокого життя позивачки, без можливості відновлення попереднього стану, позивачка оцінює з урахуванням вимог розумності і справедливості в сумі 800 000,00 грн.

Вказану суму позивачці має сплатити роботодавець винної у ДТП особи, для якого заявлена до стягнення сума є абсолютно адекватною відповідно до ситуації, що склалась. При визначенні моральної шкоди суд обов`язково має врахувати характер правопорушення і ступінь вини водія ТЗ, глибину душевних страждань позивачки та їх тривалість, негативні наслідки для здоров`я позивачки, радикальні зміни в її житті та житті родини, час та зусилля для відновлення психологічного стану здоров`я позивачки, фактичну байдужість відповідача та винної в ДТП особи до проблем позивача, а також вимоги справедливості і розумності.

З огляду на вище викладене просила суд стягнути з відповідача на користь позивача 800 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю чоловіка позивачки.

Ухвалою суду від 30.12.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання сторони відповідача про залучення до участі у справі співвідповідача, задоволене клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі ОСОБА_2 в якості третьої особи, а також з власної ініціативи суду залучено до участі у справі, в якості третьої особи - ТзДВ «СК «Альфа-Гарант».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 травня 2025 року позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс», треті особи: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», ОСОБА_2 , про відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» на користь ОСОБА_1 у відшкодування завданої моральної шкоди 500000 (п`ятсот тисяч) грн. 00 коп.

В іншій частині позову - відмовлено.

Дата складання повного тексту рішення зазначено 01 травня 2025 року.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 травня 2025 року, було оприлюднене в реєстрі 05 травня 2025 року.

Не погоджуючись з рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 травня 2025 року, 28 травня 2025 року відповідач директор Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» - Ляшкевич М.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити позов частково стягнувши моральну шкоду в розмірі 150 000 грн.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що в розрізі визначених ст. 76 ЦПК України засобів доказування, наявність моральної шкоди повинна була доказуватися позивачем зокрема шляхом її допиту в якості свідка, надання висновку за наслідками психологічної експертизи тощо, проте такі докази позивачем не надані.

Вказує на те, що позовна заява позивачкою не підписана, в жодне судове засідання в суді першої інстанції Позивачка не з`явилася, своїх пояснень суду не надала. А в той же час, суд не вправі був та не мав можливості встановити наявність моральної шкоди у Позивачки, яку жодного разу не бачив і не чув, через пояснення її представника.

Звертає увагу на те, що у вироку зазначено, що «Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 повідомила, що загиблий є її батьком. Свідком ДНІ вона не була та про його загибель дізналась на четвертий день від представника страхової компанії. Чому тривалий час ні вона, ні мама не цікавились долею батька повідомила, що думали що батько поїхав на дачу та можливо, у нього просто проблеми зі зв'язком. Зазначила, що смерть батька стала непоправним ударом і для неї, і для її мами».

Тобто, позивачка дізналася лише на четвертий день про загибель свого чоловіка. Вказане може свідчити про те, що позивачка не проявляла особливо хвилювання не дивлячись на його відсутність вдома та на зв`язку протягом чотирьох діб. На думку апелянта, це вказує, на те то позивачка не цікавилася долею свого чоловіка та місцем його перебування цілих чотири дні.

Вказує на те, що жодних мотивів суду першої інстанції стосовно визначення саме такого розміру моральної шкоди оскаржуване рішення не містить. Більш того висновок суду першої інстанції стосовно стягнення моральної шкоди в розмірі 500 000 грн. не ґрунтується на матеріалах та обставинах справи.

Не погоджуючись з рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 травня 2025 року, 28 травня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Корзаченко В.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 06 червня 2022 року у справі № 755/5518/21 ОСОБА_2 був визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначене відповідне покарання і стягнуто судові витрати. Також суд першої інстанції розглядав цивільний позов потерпілої у справі ОСОБА_1 .

Зазначає, що постановою Київського апеляційного суду від 12 липня 2023 року у цій же справі вирок суду першої інстанції в частині винуватості водія залишено без змін та він набрав чинності, а в частині цивільного позову справу направлено на новий розгляд.

Вважає, що саме неправомірними діями працівника відповідача, ОСОБА_2 , які призвели до смерті ОСОБА_3 , потерпілій ОСОБА_1 було завдано моральної шкоди, адже внаслідок отриманих тяжких тілесних ушкоджень, повного руйнування тіла та настання такої жахливої смерті ОСОБА_3 , його дружина зазнала значних моральних страждань.

Зазначає, що втрата чоловіка вже у такому поважному віці спричинила позивачці тяжкі психологічні та моральні страждання, які навіть складно передати словами. Навіть до цього часу позивачку не полишає відчуття безпорадності в цій ситуації в якій вона опинилася. Більше того, для потерпілої вказана втрата чоловіка є непоправною, постійні спогади про таку жорстоку смерть чоловіка гнітюче впливають на самопочуття, настрій та стан здоров`я.

Зазначає, що відповідно до п. 27.3. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком відшкодовується потерпілим моральна шкода у розмірі 12 мінімальних розмірів заробітної плати у місячному розмірі, встановленому законодавством на день настання страхового випадку, тобто 12*5 000=60 000 гривень на 2 потерпілих у кримінальному провадженні (дружину і доньку загиблого) - по 30 000 гривень кожному. Однак, сума 30 000 гривень аж ніяк не покриває того обсягу психологічних та моральних страждань потерпілої ОСОБА_1 , яких вона зазнала у зв`язку зі смертю свого батька.

Вказує на те, що за весь час досудового слідства та судового розгляду справи, а це вже понад 4,5 років, безпосередній винуватець ДТП ОСОБА_2 та його роботодавець - відповідач так і не усвідомили того обсягу моральних страждань, яких зазнала потерпіла ОСОБА_1 , та заподіяну ними моральну шкоду навіть не намагалися відшкодувати. Адже смерть чоловіка кардинально змінила не лише звичайний нормальний спосіб життя потерпілої, а й спосіб життя всієї її родини, спричинила для неї величезну масу незручностей, які вже неможливо виправити з часом.

Зазначає, що потерпіла зазнала значного психологічного болю, їй було завдано сильних моральних страждань, оскільки тривалий час після ДТП вона відчували розпач, безпорадність та незахищеність, а тому завдану злочином моральну шкоду з урахуванням глибини душевних страждань ОСОБА_1 , їх вже понад чотирирічної тривалості, а також кардинальні зміни її подальшого життя без можливості відновлення попереднього стану, потерпіла оцінила з урахуванням вже отриманої незначної суми від страхової компанії, а також вимог справедливості і розумності додатково розмірі 800 000 (вісімсот тисяч) гривень.

Вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував характер кримінального правопорушення і ступінь вини обвинуваченого, велику кількість порушених ним пунктів ПДР України, глибину душевних страждань потерпілої внаслідок такої моторошної смерті чоловіка, якого і поховати по людська не вийшло, надто значну тривалість душевних страждань, негативні наслідки для неї, радикальні вимушені зміни у житті її сім`ї, час і зусилля, які вже були докладені для відновлення попереднього психологічного стану здоров`я і які ще будуть, докладатися для цього, фактичну тривалу байдужість відповідача до проблем потерпілої, які виникли в результаті протиправних дій саме працівника відповідача, і який замість добровільного відшкодування шкоди потерпілій - свідомо намагається уникнути відповідальності та максимально затягнути момент здійснення виплати такого відшкодування. Таким чином суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги справедливості та розумності відшкодування по відношенню до позивачки, хоча мав усі правові підстави для задоволення позову в повному обсязі.

Також не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині зменшення витрат на правничу допомогу.

Вказує на те, що під час неодноразових судових засідань представником позивачки було зазначено суду попередній розрахунок судових витрат у розмірі близько 20 000,00 гривень, які позивачка могла понести під час розгляду справи судом та які складаються з оплати витрат на правничу допомогу адвоката.

24 червня 2025 року до Київського апеляційного суду від представника відповідача Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» Ляшкевича Максима Володимировича надійшов відзив на апеляційну скаргу позивач в якому представник зазначав, що доводи апеляційної скарги позивача не містить жодного аргументування наявності фактів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для її задоволення.

В судове засідання з`явився представник відповідача Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» Дубовик Олег Віталійович, який підтримав доводи апеляційної скарги відповідача та заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача.

21 липня 2025 року до Київського апеляційного суду від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Корзаченко В.М. надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача та її представника.

Представник третьої особи ТОВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся засобами електронного зв`язку, через систему «Електронний Суд». Відповідно до звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду, поштова кореспонденція була отримана 20 червня 2025 року.

Третя особа ОСОБА_2 , про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся засобами поштового зв`язку. 14 липня 2025 року до Київського апеляційного суду надішло рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з якого вбачається, що поштова кореспонденція була отримана 07 липня 2025 року.

З огляду на вище викладене колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності не з`явившихся сторін.

Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_6 є дружиною ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (т. 1, а.с. 13).

Згідно даних копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 14).

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 06.06.2022 у справі №755/5518/21 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням строком на 1 рік. На підставі п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи. Також, стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта в розмірі 7 845,60 грн. Цивільний позов ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди з відповідача - КП виконавчого округу Київради «Київкомунсервіс» задоволено частково і стягнуто моральну шкоду в розмірі 200 000 грн. (т. 1, а.с. 33-42).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12.07.2023 у справі № 755/5518/21 вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 06.06.2022 щодо ОСОБА_2 в частині вирішення цивільного позову - скасовано з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, в іншій частині вирок залишено без змін (т. 1, а.с. 43-58).

Постановою Верховного Суду від 09.05.2024 у справі №755/5518/21 вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 06.06.2022 та ухвалу Київського апеляційного суду від 12.07.2023 щодо нього, залишено без змін (т. 2, а.с. 53-57).

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 06.06.2022 у справі №755/5518/21 встановлено, що 12.11.2020, приблизно о 07 год. 45 хв., ОСОБА_2 , керуючи технічно справним спеціальним вантажним автомобілем марки «СБМ 308-1», р.н. НОМЕР_1 , рухаючись в межах другої (крайньої лівої) смуги проїзної частини вул. Березняківської у м. Києві зі сторони вул. Павла Тичини в напрямку вул. Шумського, зупинився на червоний (забороняючий рух) сигнал світлофору, за межами дорожньої розмітки 1.12 (стоп лінія), перед чим обмежив собі оглядовість вперед з робочого місця водія. Усвідомлюючи, що він перебуває в безпосередній близькості від регульованого пішохідного переходу і на даній ділянці дороги найбільш вірогідна поява пішоходів, передбачаючи, що в будь-який момент дорожня обстановка може змінитися, маючи об`єктивну змогу дочекатися увімкнення зеленого (дозволяючого рух в його напрямку) сигналу світлофора, був неуважним до дорожньої обстановки та її змін, не переконався, що початок руху транспортного засобу буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, відновив рух керованого ним автомобіля, внаслідок чого, навпроти будинку АДРЕСА_1 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , спричинивши йому тяжкі тілесні ушкодження від яких останній помер на місці події.

Згідно з даними висновку судово-медичної експертизи № 022-98-2577-2020 від 05.01.2021, смерть ОСОБА_3 настала внаслідок руйнування тіла. Тілесних ушкоджень, які б не могли виникнути під час ДТП на тілі ОСОБА_3 не виявлено. Смерть ОСОБА_3 настала внаслідок травми і будь-які захворювання не можуть мати до цього відношення (т. 1, а.с. 10-12).

Також, судом встановлено, що ОСОБА_2 04.02.2019 прийнятий на посаду водія автотранспорних засобів від 7 до 10 тон до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» (т. 1, а.с. 18).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції посилався на те, що визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд взяв до уваги всі обставини дорожньо-транспортної пригоди, у якій загинув чоловік позивачки, що викладені в рішеннях судів прийнятих в межах кримінального провадження, а також часткове відшкодування моральної шкоди страховою компанією. Суд враховав принципи розумності, виваженості, пропорційності, справедливості, співмірності та обґрунтованості і вважав, що в якості грошового відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди з відповідача слід стягнути на її користь 500000,00 грн., що є ймовірною компенсацією втрат, з урахуванням наведених принципів.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що його дії були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок.

Потерпілий має подати докази, що підтверджують факт завдання шкоди внаслідок ДТП, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №426/16825/16-ц (провадження №14-497цс18) сформульовано висновок, що результат аналізу норм статей 1172 та 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб'єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі №6-108цс13, постановах Верховного Суду: від 05 вересня 2018 року у справі №534/872/16-ц, від 20 листопада 2019 року у справі №501/2298/16-ц, від 23 березня 2020 року у справі №373/1773/18-ц, від 01 січня 2025 року у справі №279/6416/21.

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки необхідно розуміти юридичну або фізичну особу, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав. Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин з володільцем цього джерела (постанова Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №914/820/17).

Судом встановлено, що 12.11.2020, приблизно о 07 год. 45 хв., ОСОБА_2 , керуючи технічно справним спеціальним вантажним автомобілем марки «СБМ 308-1», р.н. НОМЕР_1 , рухаючись в межах другої (крайньої лівої) смуги проїзної частини вул. Березняківської у м. Києві зі сторони вул. Павла Тичини в напрямку вул. Шумського, зупинився на червоний (забороняючий рух) сигнал світлофору, за межами дорожньої розмітки 1.12 (стоп лінія), перед чим обмежив собі оглядовість вперед з робочого місця водія. Усвідомлюючи, що він перебуває в безпосередній близькості від регульованого пішохідного переходу і на даній ділянці дороги найбільш вірогідна поява пішоходів, передбачаючи, що в будь-який момент дорожня обстановка може змінитися, маючи об`єктивну змогу дочекатися увімкнення зеленого (дозволяючого рух в його напрямку) сигналу світлофора, був неуважним до дорожньої обстановки та її змін, не переконався, що початок руху транспортного засобу буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, відновив рух керованого ним автомобіля, внаслідок чого, навпроти будинку АДРЕСА_1 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , спричинивши йому тяжкі тілесні ушкодження від яких останній помер на місці події.

Станом на час скоєння ДТП ОСОБА_2 перебував в трудових відносинах з КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київкомунсервіс», керуючи транспортним засобом підприємства здійснив наїзд на пішохода.

Суд першої інстанції правильно визначив з характером спірних правовідносин та правильно встановив, що заподіяння позивачу шкоди знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з подіями, які відбулись 12.11.2020.

Положеннями статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», №68490/01, від 12 липня 2007 року).

Частиною 1 ст.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно з п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі №487/6970/20 (провадження №61-1132св22).

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди позивач повинен довести, які саме дії спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд, який заслуховує сторін та встановлюють фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

В п.78 рішення Європейського Суду з прав людини «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року суд зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Подібний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі №944/4790/19 (провадження № 61-15852св21).

З огляду на вище зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, разом з тим, колегія суддів не може погодитись з розміром моральної шкоди, який визначив суд першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в кожній конкретній справі суд повинен враховувати обставини та надати їм належну оцінку.

Зокрема, в даній справі необхідно врахувати поведінку загиблого, який здійснював перехід проїзної частини поза межами регульованого пішохідного переходу, в безпосередній близькості від передньої частини транспортного засобу.

Враховуючи глибину душевних страждань, психологічного та емоційного стану позивача, яка втратили близьку людину - чоловіка, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя душевні страждання і відновити становище, яке існувало у житті позивача до смерті батька неможливо та виходячи із засад розумності та справедливості, приходить до переконання, що розмір моральної шкоди, яку слід стягнути з відповідача підлягає зменшенню до 300 000 грн., і саме такий розмір моральної шкоди не буде вважатися явно завищеним чи надмірним для відповідача.

Заявлений позивачем розмір моральної шкоди є необґрунтованим, завищеним та таким, що не відповідає принципу співмірності сатисфакції. Фактично при визначенні розміру моральної шкоди позивач за основу взяла вартість транспортного засобу, яким керував ОСОБА_2 в день ДТП зазначивши при цьому, що розмір моральної шкоди позивача становить приблизно 1/3 частину вартості транспортного засобу.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків про наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, оскільки суд не врахував, що під час неодноразових судових засідань представником позивачки було зазначено суду попередній розрахунок судових витрат у розмірі близько 20 000,00 гривень, які позивачка могла понести під час розгляду справи судом та які складаються з оплати витрат на правничу допомогу адвоката, колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції зменшуючи розмір витрат на правничу допомогу врахував принцип пропорційності, оскільки позовні вимоги було задоволено частково.

З огляду на вище зазначене колегія суддів приходить до висновку, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 травня 2025 року підлягає зміні, шляхом зменшення розміру моральної шкоди з 500 000,00 грн. до 300 000,00 грн., судового збору з 5 040,00 грн. до 3 000,00 грн. та витрат на правничу допомогу з 12 600,00 грн. до 7 500,00 грн.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України , якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача в разі задоволення позову.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України - частина 1 статті 141 ЦПК України.

Врахувавши підстави звільнення позивача від сплати судового збору відповідно до закону, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 7 500,00 грн. З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги (на 62,5%) підлягають стягненню на користь відповідача з Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 141, 263, 367, 368, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Корзаченка Володимира Миколайовича- залишити без задоволення.

Апеляційні скарги відповідача директора Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» - Ляшкевича М.В. задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 травня 2025 року в частині стягнення з Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної ради) «Київкомунсервіс» моральної шкоди, судового збору та витрат на професійну правничу допомогу змінити, зменшити суму моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної ради) «Київкомунсервіс» на користь ОСОБА_1 з 500 000,00 грн. до 300 000,00 грн., зменшити суму стягнутого судового збору в дохід держави з 5 040,00 грн. до 3 000,00 грн. та зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу з 12 600,00 грн. до 7 500,00 грн.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної ради) «Київкомунсервіс», (місцезнаходження: місто Київ, вул. Кудрявська, 23, ) 7 500,00 грн. на відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 24 липня 2025 року.

Головуючий: Судді: