Справа № 697/697/25
Провадження № 2/697/552/2025
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2025 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Скирди Б.К.,

за участю секретаря судового засідання Васянович Ю.В.,

прокурора Грачова А.С,

відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника відповідачів адвоката Івіни М.Ю.

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Канів, Черкаської області цивільну справу за позовом Заступника керівника Черкаської обласної прокуратури Торопчина Станіслава Олеговича до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні позивача: Головне управління Державної податкової служби у Черкаській області про визнання правочину недійсним та повернення майна, -

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Черкаської обласної прокуратури Торопчин Станіслав Олегович (далі також прокурор) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (далі також ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , відповідачі), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні позивача: Головне управління Державної податкової служби у Черкаській області про визнання правочину недійсним та повернення майна.

Позовні вимоги мотивовано тим, що Четвертим слідчим відділом (з дислокацією у м. Черкасах) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві здійснювалось досудове розслідування в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000010 від 10.01.2023 за підозрою ОСОБА_3 за ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України, ОСОБА_4 за ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України, ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України щодо вчинення ними системних та умисних дій, направлених на протиправне заволодіння чужим майном деревини, що перебувала у власності держави в особі ДП «Ліси України» та віданні філії «Корсунь-Шевченківське лісове господарство, шляхом використання офіційно наданих ОСОБА_3 за посадою повноважень для незаконного і безоплатного обертання чужого майна на користь злочинної групи, подальшого перевезення, зберігання, переробки та розпорядження (продажу) третім особам деревини у власних цілях.

Під час досудового розслідування 14.11.2024, відповідно до вимог ст. 135 КПК України здійснено виклик ОСОБА_1 на 19.11.2024.

В подальшому, 19.11.2024 ОСОБА_1 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України.

З урахуванням наявності в санкціях ч. 5 ст. 191 та ч. 3 ст. 209 КК України обов`язкового додаткового покарання у вигляді конфіскації майна, вжито заходів щодо накладення арешту на належне підозрюваним майно.

У зв`язку з викладеним та для забезпечення виконання вимог ч. 2 ст. 170 КПК України, до Соснівського районного суду м. Черкаси скеровано відповідне клопотання про накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_1 .

За результатами судового розгляду вказане клопотання судом задоволено 22.11.2024 та накладено арешт на транспортний засіб «SСANIA» R 440 н.з. НОМЕР_1 , який на праві приватної власності належав ОСОБА_1 з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000010 щодо ОСОБА_3 за ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України, ОСОБА_4 за ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України та ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України 02.01.2025 направлено для розгляду до Канівського міськрайонного суду Черкаської області.

Водночас, згідно з інформацією Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградських областях, транспортний засіб «SCANIA» R 440 н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , вартістю 254 141 грн, перереєстрований 19.11.2024 на підставі договору дарування від 19.11.2024 № 7145/2024/50006544 на нового власника ОСОБА_2 .

Виходячи з викладеного, достовірно знаючи про існування кримінального провадження та факт повідомлення про підозру, що може привести до обмежень права власності внаслідок арешту, а також подальшої конфіскації майна за вироком суду на користь держави, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вжито умисні дії щодо безоплатного відчуження та перереєстрації вказаного автомобіля.

За таких умов, правочини вчинені відповідачами засвідчують про вжиття ними заходів, спрямованих на зменшення майна ОСОБА_1 з метою приховування його від звернення стягнення, та мають за мету завдати шкоди майновим інтересам держави.

Таким чином, договір дарування від 19.11.2024, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є фраудаторним та підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 234 ЦК України виходячи з того, що:

1. Відповідач ОСОБА_1 відчужив належний йому на праві приватної власності автомобіль після вручення 14.11.2024 повістки про необхідність явки на 19.11.2024 для вручення повідомлення про підозру та в день оголошення йому 19.11.2024 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України, санкціями яких передбачено обов`язкове додаткове покарання у вигляді конфіскації майна.

2. Майно відчужене на підставі безвідплатного договору договору дарування від 19.11.2024, відповідно до якого дарувальник ОСОБА_1 передав безоплатно у власність, а обдарована ОСОБА_2 прийняла у власність, як дарунок, належний дарувальнику на праві приватної власності транспортний засіб марки «SCANIA» R 440 н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 .

3. Майно відчужене на користь близького родича відповідно до актового запису про шлюб № 138 від 25.07.1987 складеного Канівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які є чоловіком та дружиною.

4. Після відчуження спірного майна у відповідача ОСОБА_1 відсутнє інше майно, на яке можливо звернути стягнення. Відомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо ОСОБА_1 відсутні, за особою відсутні права на нерухоме майно. Крім того, за дружиною ОСОБА_1 ОСОБА_2 19.11.2024 зареєстровано право власності на транспортний засіб марки «SCANIA» R 440 н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 .

Таким чином, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду майновим інтересам держави, оскільки відчуження майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_1 .

Учасники цивільних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (сторони договору дарування від 19.11.2024) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір дарування від 19.11.2024) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на майно ОСОБА_1 і зумовив настання негативних наслідків відсутність майна, на яке можна звернути стягнення.

Встановлення фраудаторності договору є достатньою та самостійною підставою визнання його недійсним та застосування наслідків його недійсності.

З огляду на вказані обставини, прокурор звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просить:

- визнати недійсним укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір дарування від 19.11.2024 транспортного засобу марки «SCANIA» R 440 н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 ;

- відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом скасування державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу марки «SCANIA» R 440 н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , на ім`я ОСОБА_2 .

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28.03.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.88).

01.05.2025 до суду від представника відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Кусої Л.І. надійшов відзив на позовну заяву в якій представник відповідачів просить у задоволенні позовних вимог прокурора відмовити та свої заперечення обгрунтовує наступним.

Позов поданий прокурором на підставі ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 56 ЦПК України. Проте представництво прокурором допускається лише у разі: якщо відповідний державний орган відсутній; або якщо орган неналежно виконує обов`язок щодо захисту інтересів держави.

Прокурором не надано доказів: звернення до Державної виконавчої служби або інших органів для виконання вироку (у разі набрання ним законної сили); доведення неможливості виконання завдань іншим органом.

Звертає також увагу на те що ДП «Ліси України» є юридичною особою, тобто є суб`єктом господарювання, а не органом влади. Його майно є державною власністю, однак саме підприємство має право на самостійний захист своїх інтересів в суді, якщо йому завдано шкоди, а отже прокуратура може діяти в інтересах держави, але не замість самого підприємства без доведення, що воно не діє або не здатне діяти.

Отже, прокурор подав позов без належної правової підстави.

Крім того, прокурором порушено принцип презумпції невинуватості, оскільки на момент подання позову: вирок стосовно ОСОБА_1 відсутній; провадження перебуває на стадії підготовчого судового засідання, де суд вчиняє виключно дії щодо підготовки справи до судового розгляду: затвердження угоди, закриття провадження, повернення обвинувального акту, тощо. ОСОБА_1 має статус обвинуваченого з 02.01.2025.

На момент укладення договору дарування ОСОБА_1 не мав статусу підозрюваного, оскільки письмове повідомлення про підозру вручено лише після укладення договору того ж дня, але після нотаріального оформлення.

Тому відсутність об`єктивних доказів обізнаності ОСОБА_1 про реальну загрозу обмеження його майнових прав до моменту укладення договору виключає кваліфікацію цього правочину як фраудаторного.

Також зазначає, що автомобіль SCANIA R440 був набутим у шлюбі майном, отже конфіскація можлива лише щодо частки обвинуваченого (ч. 1 ст. 59 КК України), частка має бути попередньо визначена або виділена в натурі, без визначення часток конфіскація неподільної речі суперечить нормам ЦК та КК України.

Отже, вимога про повернення автомобіля у власність ОСОБА_1 для подальшої конфіскації є необгрунтованою. Слід зауважити, що право власності на конфісковане майно держава набуває виключно після набрання обвинувальним вироком законної сили.

Таким чином, укладений між відповідачами договір дарування ніяк не впливає на майнові права держави, адже до набрання обвинувальним вироком законної сили держава не має право власності на це майно. Крім цього, відновлення становища, яке існувало до укладення договору дарування ніяк не вплине на майнові інтереси держави.

Обраний позивачем спосіб захисту є неправильним, неефективним та безпідставним, що саме по собі є підставою для відмови у позові.

Слід зауважити, що ОСОБА_1 був викликаний 14.11.2024 для допиту у якості свідка у кримінальному провадженні № 0000010 від 10.01.2023 на 19.11.2024 о 15 годині. Договір дарування транспортного засобу «SCANIA» R 440 н.з НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_2 між ОСОБА_1 та його дружиною укладено за попередньою домовленістю 19.11.2024 о першій половині дня до з`явлення до органів прокуратури та до отримання підозри. До обставин, які дозволяють кваліфікувати договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься момент укладення договору. Слід наголосити на тому, що прокурором не надано жодного належного доказу, який би підтвердив, що вказаний договір дарування вчинявся фіктивно, з метою приховання майна від конфіскації чи звернення стягнення в рахунок погашення боргу, адже на момент укладення договору ОСОБА_1 не набув статусу підозрюваного, а тому не передбачав і не міг передбачати будь-які дії органу досудового розслідування щодо арешту його майна з метою подальшої конфіскації, тим паче коли його викликали для допиту як свідка (а.с.121-130).

13.05.2025 до суду від Заступника керівника Черкаської обласної прокуратури Торопчина С.О. надійшла відповідь на відзив в якій прокурор просить позовні вимоги задовольнити.

Зазначає про те, що заперечення, які викладені у відзиві на позовну заяву не спростовують позовні вимоги через неправильні обґрунтування вимог чинного законодавства та оцінку фактичних обставин.

Четвертим слідчим відділом (з дислокацією у м. Черкасах) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000010 від 10.01.2023, за підозрою в тому числі ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України. Наразі обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженні перебуває на розгляді Канівського міськрайонного суду Черкаської області.

Обидві статті обвинувачення передбачають обов`язкове покарання у вигляді конфіскації майна як заходу примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду, шляхом безоплатного вилучення у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого.

Інтерес держави у даних правовідносинах полягає у забезпеченні можливості виконання вироку суду у випадку призначення покарання шляхом конфіскації майна на користь держави.

Відповідач ОСОБА_1 , у розумінні пункту 25 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України фактично є учасником кримінального провадження №0000010 з моменту зупинки та обшуку працівниками поліції автомобіля, який використовувався для вчинення кримінального правопорушення, що відображено в подальшому у повідомленні про підозру.

Під час досудового розслідування 14.11.2024, відповідно до вимог ст. 135 КПК України, здійснено виклик ОСОБА_1 до слідчого на 19.11.2024.

Відчуження належного на праві приватної власності транспортного засобу марки «SСАNІА» R 440 н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , він здійснив після вручення 14.11.2024 повістки про необхідність явки до слідчого та в день оголошення йому 19.11.2024 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, що поза будь-яким розумним сумнівом свідчать про його обізнаність про неминучі обмеження права власності внаслідок арешту, а також подальшої конфіскації майна за вироком суду на користь держави. Зокрема Соснівським районним судом м. Черкаси вже 22.11.2024 накладено арешт на транспортний засіб «SСАNІА» R 440 н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , який на праві приватної власності належав ОСОБА_1 з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Достовірно знаючи про існування кримінального провадження та факт повідомлення про підозру, що може привести до обмежень права власності внаслідок арешту, а також подальшої конфіскації майна за вироком суду на користь держави, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вжито умисні дії щодо безоплатного відчуження та перереєстрації вказаного автомобіля. Цей правочин вчинений відповідачами стосовно майна, яке за їх же твердженням у відзиві на позов є їх спільною сумісною власністю, а отже не містить наміру призвести до правових наслідків, обумовлених цим правочином, окрім як спрямованих на зменшення майна ОСОБА_1 з метою введення в оману держави та приховування майна від звернення стягнення, а отже зачіпає майнові інтереси держави у вигляді можливості застосування конфіскації за вироком суду як виду покарання (а.с.147-150).

20.05.2025 до суду від представника відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Куси Л.І. надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких представник відповідачів просить у задоволенні позовних вимог прокурора відмовити.

В обгрунтування своїх заперечень зазначає про те, що прокурор жодним чином не спростував доводи представника відповідачів про наявність підстав та повноважень для оскарження укладеного між подружжям відповідачів договору дарування.

Повторно звертає увагу на те, що обвинувальний вирок, що набрав законної сили стосовно ОСОБА_1 відсутній; кримінальне провадження № 0000010 від 10.01.2023 перебуває на стадії підготовчого судового засідання. Позивач жодним чином не спростував порушення ним принципу презумпції невинуватості.

Суд під час винесення обвинувального вироку має власні дискреційні повноваження, зокрема, не призначати додаткове покарання у вигляді конфіскації на підставі статті 69 Кримінального кодексу України у разі вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України. Крім цього, конфіскація як вид покарання застосовується виключно після набрання вироком законної сили відповідно до вимог ст. 50 КК України, ст. 534 КПК України.

Будь-яких зобов`язань між ОСОБА_1 та державою, ані станом на 19.11.2024, ані на даний момент не існує.

Крім того, помилковим є твердження позивача, що ОСОБА_1 фактично є учасником кримінального провадження від 10.01.2023 з моменту зупинки та обшуку працівниками поліції, враховуючи, що його викликано на допит 19.11.2024 в якості свідка (а.с.165-167).

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25.06.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті (а.с.223).

Прокурор в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив позовну заяву задовольнити з викладених в ній підстав.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представник адвокат Івіна М.Ю. в судовому засіданні з приводу задоволення позовних вимог прокурора заперечували з підстав, які викладені у відзиві на позовну заяву та запереченні на відповідь на відзив.

Представник третьої особи Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши в судових засіданнях доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Четвертим слідчим відділом (з дислокацією у м. Черкасах) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві здійснювалось досудове розслідування в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000010 від 10.01.2023 за підозрою ОСОБА_3 за ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України, ОСОБА_4 за ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України, ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України щодо вчинення ними системних та умисних дій, направлених на протиправне заволодіння чужим майном деревини, що перебувала у власності держави в особі ДП «Ліси України» та віданні філії «Корсунь-Шевченківське лісове господарство, шляхом використання офіційно наданих ОСОБА_3 за посадою повноважень для незаконного і безоплатного обертання чужого майна на користь злочинної групи, подальшого перевезення, зберігання, переробки та розпорядження (продажу) третім особам деревини у власних цілях.

Під час досудового розслідування 14.11.2024, відповідно до вимог ст. 135 КПК України здійснено виклик ОСОБА_1 на 19.11.2024, про що свідчить корінець повістки про виклик, який ним отримано (а.с.21).

19.11.2024 ОСОБА_1 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України пособництво в заволодінні чужим майном, вчиненому в умовах воєнного стану, організованою групою, ч. 3 ст. 209 КК України володіння, розпорядження майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, в тому числі здійснення переміщення, зміна форми (перетворення) такого майна, вчинене особою, яка знала, що таке майно прямо та повністю одержано злочинним шляхом, вчинене організованою групою (а.с.22-34, 35-47).

З урахуванням наявності в санкціях ч. 5 ст. 191 та ч. 3 ст. 209 КК України обов`язкового додаткового покарання у вигляді конфіскації майна, вжито заходів щодо накладення арешту на належне підозрюваним майно.

У зв`язку з викладеним та для забезпечення виконання вимог ч. 2 ст. 170 КПК України, до Соснівського районного суду м. Черкаси подано відповідне клопотання про накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_1 .

Ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 22.11.2024 клопотання прокурора відділу Черкаської обласної прокуратури Заглядової Ж.О. про накладення арешту на майно задоволено та накладено арешт на транспортний засіб «SCANIA» R 440, н.з. НОМЕР_1 , який на праві приватної власності належить підозрюваному у кримінальному провадженні № 0000010 від 10.01.2023 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заборонено підозрюваному ОСОБА_1 чи іншим особам користуватися, відчужувати або розпоряджатися вказаним вище майном до скасування арешту у встановленому порядку (а.с.48-55).

Як вбачається з наявної в матеріалах справи інформації Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях (Філія ГСЦ МВС) Територіальний сервісний центр МВС № 7141 (ТСЦ МВС № 7141), яка надана на запит Черкаської обласної прокуратури № 31-1629-24 від 26.11.2024, відповідно до ухвали Соснівського районного суду міста Черкаси по справі № 712/13967/24 від 26.11.2024, арешт на транспортний засіб накладено. Додатково повідомлено, що транспортний засіб «SСАNІА» R 440, 2013 р.в., VIN НОМЕР_2 перереєстрований 19.11.2024 по договору дарування № 7145/2024/5006544 на нового власника та надано реєстраційну картку транспортного засобу (а.с.56-57).

Так, 19.11.2024 між ОСОБА_1 (Дарувальник) та ОСОБА_2 (Обдарована) укладено Договір дарування 7145/2024/5006544 зі змісту якого вбачається, що за цим Договором, Дарувальник передає безоплатно у власність Обдарованому транспортний засіб марки «SСАNІА» R 440, 2013 року випуску, зеленого кольору, н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 (а.с.62).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта сформованої 18.02.2025, така інформація щодо ОСОБА_1 відсутня (а.с.65).

З огляду на вказані обставини та посилаючись на те, що за таких умов правочини вчинені відповідачами засвідчують про вжиття ними заходів, спрямованих на зменшення майна ОСОБА_1 з метою приховування його від звернення стягнення та мають за мету завдати шкоду майновим інтересам держави, прокурор звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд виходить з наступних мотивів.

Щодо наявності у прокурора правових підстав для звернення з даним позовом до суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України, прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, визначеним законом.

Згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтереси держави».

У рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України визначив, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (постанова Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17).

Оскільки «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Крім цього, вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».

Під час розгляду справи судом встановлено, що Четвертим слідчим відділом (з дислокацією у м. Черкасах) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000010 від 10.01.2023 за підозрою ОСОБА_3 за ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України, ОСОБА_4 за ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України, ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України щодо вчинення ними системних та умисних дій, направлених на протиправне заволодіння чужим майном деревини, що перебувала у власності держави в особі ДП «Ліси України» та віданні філії «Корсунь-Шевченківське лісове господарство, шляхом використання офіційно наданих ОСОБА_3 за посадою повноважень для незаконного і безоплатного обертання чужого майна на користь злочинної групи, подальшого перевезення, зберігання, переробки та розпорядження (продажу) третім особам деревини у власних цілях.

Обвинувальний акт у зазначеному кримінальному провадженні направлений для розгляду до Канівського міськрайонного суду Черкаської області та перебуває на розгляді у суді.

У санкціях ч. 5 ст. 191 та ч. 3 ст. 209 КК України передбачено обов`язкове додаткове покарання у вигляді конфіскації майна.

Конфіскація майна це додаткове покарання, що передбачає примусове безоплатне вилучення у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого (ч. 1 ст. 59 КК України). Конституція України (ст. 41) проголошує, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», виконання рішень про конфіскацію майна здійснюється органами державної виконавчої служби в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.1998 № 1340 «Про порядок обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним», кошти, одержані від реалізації майна, конфіскованого за рішенням суду, та іншого майна, що переходить у власність держави, крім вилученого митними органами майна, щодо якого винесено рішення суду про конфіскацію, та коштів зазначених у п. 3 цієї постанови, зараховуються до державного бюджету з вирахуванням сум комісійної винагороди, що надається підприємству, установі, організації, якій доручається розпоряджатися майном згідно з укладеною угодою.

За таких обставин, у разі ухвалення обвинувального вироку, зокрема, щодо ОСОБА_1 та набрання ним законної сили, такий вирок підлягає обов`язковому виконанню, у тому числі і щодо додаткового покарання конфіскації майна.

Відповідно до положень ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції»; рішення від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України»).

Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (рішення від 07.06.2005 у справі «Фуклев проти України»).

Саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п.1 ст. 6 Конвенції.

Отже, інтерес держави у вказаних правовідносинах полягає у забезпеченні виконанні вироку суду шляхом конфіскації майна на користь держави.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

З аналізу положень ч.ч. 3, 5 ст. 53 ЦПК України та ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» слідує, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (п. 37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

У постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила: прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:

- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

Перевіривши доводи прокурора про відсутність органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, в зв`язку з чим прокурор звернувся до суду в інтересах держави як самостійний позивач, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», суд вважає що у прокурора наявні повноваження на представництво інтересів держави в даній справі.

Звернення прокурора з даним позовом спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання забезпечення можливості стягнення збитків, заподіяних внаслідок вчинення кримінального правопорушення, та переслідує легітимну мету недопущення штучного унеможливлення відшкодування заподіяної шкоди та завдання збитків Державному бюджету.

Аналізуючи наведене, суд дійшов висновку, що Черкаська обласна прокуратура наділена повноваженнями у спірних правовідносинах на звернення до суду з позовною заявою в інтересах держави самостійно.

Щодо обґрунтованості позовних вимог та обраного прокурором способу захисту інтересів держави в суді, суд виходить з наступного.

Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 369/11268/16-ц.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах. Водночас, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказано, що «Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Подібних висновків Верховний Суд дотримується і в подальшому, зокрема в постанові від 12 червня 2023 року в справі № 521/14418/17 (провадження № 61-3672св23), від 27 квітня 2023 року в справі № 461/4033/20 (провадження № 61-10231св22).

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

В даній справі, до обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорюваний договір як фраудаторний, суд відносить: сторони договору є близькими родичами (чоловік та дружина), а тому відповідно мають спільну зацікавленість у збереженні майна родини; безоплатність договору; час укладення договору 19 листопада 2024 року, тобто після реєстрації кримінального провадження та після того як здійснено виклик про необхідність прибуття до органу досудового розслідування (14.11.2024) та до часу розгляду клопотання про арешт спірного майна (22.11.2024).

Встановлені судом обставини дозволяють зробити висновок, що оспорюваний договір дарування є фраудаторним, тобто вчиненим з метою приховання майна від виконання в майбутньому вироку суду про конфіскацію майна в разі його ухвалення.

Наведене дає підстави для висновку, що сторони оспорюваного правочину як учасники цивільних відносин «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій використовувався ними з метою унеможливлення арешту майна ОСОБА_1 , який мав накладатись для забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, та для уникнення подальшого звернення стягнення на вказане майно.

Суд відхиляє як безпідставні доводи сторони відповідачів, що сторони спірного договору підтвердили свою волю на його укладання і зміст такого договору відповідає їх намірам, оскільки такі доводи спростовуються сукупністю доказів, наявних в матеріалах справи.

Кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 не завершене судовим розглядом, а тому суд відхиляє необґрунтовані доводи сторони відповідачів, що жодного обвинувального вироку щодо нього на даний час не ухвалено і така санкція як конфіскація майна до нього не застосована, а також, що на момент укладання спірного договору майно під заборонами та арештами не перебувало, і у відповідачів були відсутні будь-які майнові зобов`язання перед державою або іншими особами, так як хронологія вчинених дій відповідачами по укладенню спірного договору, а так само відсутність реальних дій по фактичному прийняттю об`єкта у володіння новим власником ОСОБА_2 , в своїй сукупності вказують на недійсність правочину через встановлені обставини щодо його фраудаторності, які є доведеними прокурором.

Доводи сторони відповідачів про те, що на момент укладення договору дарування ОСОБА_1 не мав статусу підозрюваного, оскільки письмове повідомлення про підозру вручено лише після укладення договору того ж дня, але після нотаріального оформлення, а тому договір дарування не може мати ознак фраудаторного правочину, судом не беруться до уваги, зважаючи на наступне.

Так, відповідно до правової позиції викладеної у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року по справі №922/1903/18 та від 07 вересня 2023 року по справі № 509/2517/20, боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після реєстрації кримінального правопорушення, яким завдано шкоду потерпілому (кредитору), діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, тому будь-який правочин вчинений боржником за наведених обставин, внаслідок якого зменшується платоспроможність боржника набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

При цьому та обставина, що правочин між відповідачами, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Аналізуючи наведене у сукупності, суд дійшов висновку, що оспорюваний правочин є фраудаторним, оскільки його учасники діяли недобросовісно, за своєю правовою природою він є безоплатним, вчинений на користь близької особи (дружини), під час його вчинення учасники зловживали своїми правами, метою його вчинення було приховування належного ОСОБА_1 майна від можливої майбутньої конфіскації, а тому позовні вимоги прокурора в частині визнання недійсним укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору дарування транспортного засобу від 19.11.2024, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Належним способом захисту права та інтересу кредитора за вимогою про повернення сторін у первісний стан, тобто відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України), є повернення відповідного майна боржнику, і для такого повернення оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (постанова Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 643/15604/17).

У постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 754/5841/17 вказано, що «цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача.

Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону».

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 368/1 158/16-ц.

Встановлення фраудаторності договору є достатньою та самостійною підставою визнання його недійсним та застосування наслідків його недійсності.

За таких обставин суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту в частині визнання недійсним оскаржуваного фраудаторного правочину дарування транспортного засобу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на підставі якого останньою набуто та зареєстровано право на спірний автомобіль, призведе до припинення цих прав та відновлення права власності ОСОБА_1 на цей автомобіль. Як наслідок, за рахунок цього майна держава матиме можливість звернути стягнення на майно у випадку прийняття відповідного судового рішення.

Обраний спосіб захисту є належним та ефективним у спірних правовідносинах.

Верховний Суд у постанові від 18.05.2022 у справі № 643/15604/17 виснував, то способом захисту цивільних прав та інтересів, у правовідносинах щодо визнання недійсних договорів, зокрема, фраудаторних правочинів, також може бути відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відновлення становища, яке існувало до порушення, має місце у випадку, коли припинення порушення суб`єктивного права недостатньо, а необхідно поновити порушене право у повному обсязі відновити становище. Такий спосіб захисту застосовується у правовідносинах щодо визнання правочину недійсним.

Оскільки, визнання правочину недійсним пов`язане з анулюванням наслідків його вчинення і встановлення наслідків, передбачених законом, тому належне вирішення цього питання має велике значення не тільки для учасників таких правовідносин, а й для третіх осіб.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позовної заяви прокурора в частині відновлення становища між сторонами спірного договору, що існувало до його укладення шляхом скасування державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу, є належним способом захисту та поновлення права, а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Вказаний спосіб захисту є ефективним для захисту порушеного права держави у спірних правовідносинах.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положеннями статті 141 ЦПК України, відповідно до якої у зв`язку із задоволенням позову понесені позивачем судові витрати покладаються на відповідачів.

Загальна сума судового збору складається зі сплаченого судового збору за подання позовної заяви, а також за клопотання про забезпечення позову, яке судом було задоволено, становить 6 683,30 грн. Вказана сума сплаченого судового збору підлягає стягненню із відповідачів на користь Черкаської обласної прокуратури по 3 341,65 грн. з кожного.

Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Враховуючи, що учасниками справи не було подано вмотивованого клопотання про скасування застосованого ухвалою суду заходу забезпечення позову, тому даний захід забезпечення позову продовжує діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання цим судовим рішенням законної сили.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 76-83, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов Заступника керівника Черкаської обласної прокуратури Торопчина Станіслава Олеговича до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні позивача: Головне управління Державної податкової служби у Черкаській області про визнання правочину недійсним та повернення майна задовольнити.

Визнати недійсним укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір дарування 7145/2024/5006544 від 19.11.2024 транспортного засобу марки «SCANIA» R 440 н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 .

Відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом скасування державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу марки «SCANIA» R 440 н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Черкаської обласної прокуратури судовий збір в сумі 3 341,65 грн. (три тисячі триста сорок одна гривня, 65 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Черкаської обласної прокуратури судовий збір в сумі 3 341,65 грн. (три тисячі триста сорок одна гривня, 65 коп.).

Заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25 березня 2025 року, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 25.07.2025.

Позивач: Черкаська обласна прокуратура, , адреса: бульвар Шевченка, 286, м. Черкаси, 18010.

Відповідач 1: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ; зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач 2: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ; зареєстрована та проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 .

Третя особа: Головне управління Державної податкової служби у Черкаській області, , адреса: вул. Хрещатик, 25, м. Черкаси, 18002.

Головуючий Б . К . Скирда