РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2025 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі

головуючого судді - Галінської В.В.

секретар судового засідання - Швед Н.В.

справа №570/969/25

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Європейська агенція з повернення боргів"

відповідач- ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості ,-

ВСТАНОВИВ:

До Рівненського районного суду Рівненської області було подано позовну заяву представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів`про стягнення із ОСОБА_1 на користь позивача суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 100559483 від 16.01.2022 рокуу розмірі 27 694, 38 грн, з яких: 13 559, 00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 12 496, 38 грн сума заборгованості за відсотками; 1 639, 00 грн заборгованість за комісію. Також позивач просить стягнути з ОСОБА_1 понесені судові витрати.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської областівід 01.04.2025 року було передано справу за підсудністю на розгляд в Рівненський міський суд Рівненської області.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 16.01.2022року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та відповідачем за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір про надання споживчого кредиту № 100559483. Згідно з умовами кредитного договору, товариство надає відповідачу кредитні кошти у безготівковій формі, а відповідач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені кредитним договором.

Враховуючи невиконання відповідачем своїх боргових зобов`язань перед товариством 16.07.2024 року між ТОВ «МІЛОАН», як клієнтом, та позивачем ТОВ «ФК «ЄАПБ», як фактором, було укладено договір факторингу № 16072024, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором.

До позивача, відповідно до укладеного договору факторингу, перейшло право грошової вимоги за кредитним договором № 100559483 у розмірі 27 694, 38 грн, з яких: 13 559, 00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 12 496, 38 грн сума заборгованості за відсотками; 1 639, 00 грн заборгованість за комісію.

Ухвалою суду від 12.05.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін.

У судове засідання представник позивача Какун А.С. не з`явилася. У прохальній частині позовної заяви представник позивача просить розгляд справи проводити за відсутності представника позивача, і у випадку неявки в судове засідання відповідача ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

У поданих до суду письмових поясненнях від 18 липня 2025 року представник відповідача адвокат Полюхович Р.М.зазначає, що позовні вимоги відповідач не визнає. Вважає їх безпідставними, просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Пояснив, що позовна заява не підлягає до задоволення, оскільки не надано відповідних доказів наявності кредитних зобов`язань. Зокрема, вказав, що позивачем не долучено належнихдоказів на підтвердження перерахунку коштів на рахунок відповідача, надано лише платіжне доручення, яке не має жодних відміток банку. Також позивач не надав доказів електронного укладення договору. Виходячи з вищевикладеного, просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Представник позивача у позовній заяві зазначає, що 16.01.2022 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №100559483.

Кредитний договір укладено в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-комунікаційній системі Товариства та доступний, зокрема через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби, відповідно до п. 6 кредитного договору, Порядок (технологія) укладення договору та спосіб ідентифікації, верифікації Позичальника.

Відповідно до п. 2.1. кредитного договору, кредитні кошти надаються ТОВ «МІЛОАН» позичальнику у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки, реквізити якої надані відповідачем первісному кредитору з метою отримання кредиту.

Згідно з п. 1.1. кредитного договору, кредит вважається наданим в день перерахування ТОВ «МІЛОАН» грошових коштів у сумі, визначеній у п. 1.2. кредитного договору, за реквізитами, зазначеними у п. 2.1. кредитного договору.

Підписанням кредитного договору відповідач підтвердив, що він ознайомився з наявними схемами кредитування, отримав проект цього кредитного Договору разом з додатками (в електронному вигляді в особистому кабінеті), ознайомився з усіма його умовами. Приймаючи умови кредитного договору, відповідач також підтверджує, що умови Договору йому зрозумілі та він підтверджує, що договір адаптовано до його потреб та фінансового стану, а інформація надана йому кредитодавцем з дотриманням вимог законодавства та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання.

Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. 641, 644 ЦK України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

16.07.2024 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 16072024, у відповідності до умов якого, ТОВ "МІЛОАН" відступаєТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належне ТОВ «МІЛОАН» право вимоги до боржника, вказаних у Реєстріборжників.

Відповідно до витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу від 16.07.2024 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 27 694, 38 грн, з яких: 13 559, 00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 12 496, 38 грн сума заборгованості за відсотками; 1 639, 00 грн заборгованість за комісію.

Таким чином, у позовній заяві зазначається, що позикодавець свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, відповідач натомість кредит та відсотки за кредитом не сплачує, у зв`язку з чим позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість у розмірі 27 694, 38 грн та судові витрати по справі.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Умовами пункту 3.1.6. договору про споживчий кредит та договору факторингу №16072024 від 16.07.2024 передбачено обов`язок кредитодавцяТОВ «МІЛОАН» (клієнта) протягом 10 робочих днів повідомити боржника про відступлення права вимоги новому кредитору (фактору), передачу персональних даних та надати відповідну інформаціюпро фактора.

Окрім цього, фактор має право звертатися з запитом до клієнта для отримання підтвердження виконання клієнтом свого обов?язку та повідомлення боржників про відступлення права вимоги та про передачу їх персональних даних фактору.Таким чином, позивач (новий кредитор) не довів належним чином факт повідомлення відповідача про заміну кредитора у порядку, визначеному договором.

Водночас передача персональних даних без належного повідомлення боржника є порушенням вимог Закону України «Про захист персональних даних». Зокрема, згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист персональних даних», оператор персональних даних (позивач як первісний кредитор) повинен був письмово повідомити суб`єкта даних (відповідача) про факт передачі його персональних даних третій особі протягом десяти робочих днів з моменту такої передачі. У разі відсутності такого повідомлення, передача персональних даних вважається неналежною, а їх обробка незаконною.

У справі відсутні докази повідомлення відповідача про зміну кредитора та передачу його персональних даних третій особі. Такі дії створили ризики неправомірного використання персональних даних відповідача та порушили його право на приватність, гарантоване ст. 32 Конституції України.

Окрім цього, суд встановив, що позивачем не надано належних, допустимих і достатніх доказів того, що кредитний договір був укладений саме ОСОБА_1 . Відсутні підтвердження проходження відповідачем електронної ідентифікації та верифікації, заповнення анкети клієнта із зазначенням особистих даних, підтвердження номера телефону, ознайомлення з умовами договору та їх акцептування шляхом підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

Не встановлено факту активної взаємодії відповідача з електронною платформою ТОВ «МІЛОАН», а саме не доведено створення особистого кабінету, подання заявки, підписання договору чи підтвердження дій за допомогою одноразових ідентифікаторів. Також відсутні відомості про конкретний веб-сайт або електронну платформу, через яку договір укладався.

За таких обставин, факт укладення електронного кредитного договору саме відповідачем є недоведеним.

Суд наголошує, що надання доказів на підтвердження своїх вимог є обов`язком сторони, яка ці вимоги заявила у відповідності до вимог принципів змагальності та диспозитивності та ст. 76-80 ЦПК України.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи ( ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.2ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики.

Згідно з п. 2 ч. 1ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом встановлено, що надана позивачем копія платіжного доручення не підтверджує факту реального перерахування грошових коштів відповідачу.Бланк платіжного доручення не містить необхідних реквізитів, зокрема підпису, печатки, посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, передбачених ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

В графі кредит. рах. № платіжного доручення зазначено неповний номер 473118XXXXXX306, що в свою чергу не дає можливості встановити дійсність повного номеру і належність такого номеру картки саме відповідачу. До того ж серед матеріалів справи відсутні і докази наявності будь-якої банківської картки у відповідача.

Сам договір про надання споживчого кредиту також не є первинним документом, який підтверджував би передачу позивачем кредитних коштів відповідачу та користування відповідачем ними.

Таким чином, позивачем не додано доказів про належність відповідачу кредитного рахунку 473118XXXXXX306 та перерахування відповідачу коштів в сумі 14 900, 00 грн згідно платіжного доручення 38232096.При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит.

Відповідно доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є документи, оформлені відповіднодо статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судувід 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, згідно з яким доказами, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до вимог статті 9 зазначеного Закону.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 07 липня 2018 року № 566, чинного на час виникнення спірних правовідносин, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості за договором про споживчий кредит не може бути визнаний належним доказом факту надання відповідачу кредитних коштів, оскільки сам по собі є внутрішнім документом фінансової установи, складеним у односторонньому порядку, та не містить жодних первинних бухгалтерських або інших підтверджуючих документів, які б дозволили суду перевірити не лише факт передачі грошових коштів позичальнику, але й обґрунтованість нарахувань за процентами, комісіямичи іншими передбаченими договором платежами.

Отже, суд вважає, що зазначений розрахунок не є належним, допустимим і достатнім доказом у розумінні вимог процесуального законодавства, що унеможливлює перевірку обґрунтованості заявлених до стягнення сум.

Матеріали справи містять лише таблицю, у якій наведено дати, опис операцій та суми нарахувань. Водночас, така таблиця не містить підсумкового розрахунку заборгованості станом на дату подання позову, а саме не визначено структуру боргу, яка сума є тілом кредиту, яка частина складає проценти, комісії тощо.

Також у документі відсутнє пояснення порядку розрахунків, а саме, яка відсоткова ставка застосовувалась, до якої суми, за який період часу, яким чином здійснювалося нарахування: щоденно чи періодично. Немає формул або будь-якого обґрунтування методики обчислення.Посилання на положення договору мають загальний, формальний характер та не підтверджують, що саме ці пункти передбачають підстави для відповідних нарахувань

Суд звертає увагу, що позивач у поданому розрахунку заборгованості неодноразово посилається на пункт 1.5.3 кредитного договору № 100559483 від 16.01.2022 року. Водночас аналіз зазначеного договору свідчить про відсутність такого пункту в його змісті, що викликає сумніви щодо достовірності поданого розрахунку та свідчить про недобросовісність позивача у доведенні заявлених вимог.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13 травня 2020 року у справі № 219/1704/17, розрахунок заборгованостіть є внутрішнім документом банку та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити правильність нарахування відсотків, а також зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем.

Таким чином, позивачем не надано жодного первинного документа, який би підтверджував факт перерахування грошових коштів відповідачу в обсязі, передбаченому умовами кредитного договору, а також не підтверджено факту їх отримання відповідачем.

За таких обставин, суд позбавлений можливості здійснити перевірку достовірності та обґрунтованості розміру заявленої заборгованості, право вимоги щодо якої реалізовано позивачем. Відсутність належних і допустимих доказів виникнення кредитних зобов`язань унеможливлює встановлення факту їх існування, а отже, позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором є безпідставними.

Суд також враховує правову позицію, зазначену у постанові Верховного Судуу складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2024 року у справі № 753/25744/21, що встановлює: «держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору».

З огляду на вищевказану правову позицію, саме на кредитодавця покладається обов`язок довести правомірність заявлених вимог до споживача, як сторони, що потребує посиленого захисту. За відсутності належного підтвердження надання кредиту, укладення договору та формування заборгованості, ризики недоведеності лежать на позивачеві.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про споживче кредитування», метою цього Закону є захист прав та законних інтересів споживачів і кредитодавців, створення належного конкурентного середовища на ринках фінансових послуг та підвищення довіри до нього, забезпечення сприятливих умов для розвитку економіки України, гармонізація законодавства України із законодавством Європейського Союзу та міжнародними стандартами.

Ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування`визначає, що цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази того, що кредитодавець надавав кошти відповідачу будь-яким шляхом, суд вважає, що позов «ТзОВ "ЄАПБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі27 694, 38 грн за кредитним договором № 100559483 від 16.01.2022 року задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки, у задоволенні позовних вимог суд відмовляє, відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268, п.3 Розділ ХII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд Рівненської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Сторони по справі:

позивач - Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Європейська агенція з повернення боргів", вул. Симона Петлюри, буд. 30, м. Київ,

відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

Суддя -