РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2025 року

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючої судді - Панас О.В.

при секретарі судового засідання - Алексейчук Ю.М.

з участю:

позивача -відповідача - ОСОБА_1

представника позивача відповідача адвоката Чернова В.В.

відповідачки -позивачки - ОСОБА_2

представника відповідачки позивачки адвоката Суржук Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Рівному у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання неукладеним договору позики , -

в с т а н о в и в: У провадженні Рівненського міського суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання неукладеним договору позики.

ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у сумі 4500 доларів США. та судові витрати.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 28.08.2021 року ОСОБА_1 відповідачу була надана позика в розмірі 4500,00 доларів США, що підтверджується власноручно написаної відповідачем розписки від 28.08.2021 року. Згідно вказаної розписки від 28.08.2021 року відповідач зобов`язався повернути позивачу борг до 01.12.2021 року, у випадку невиконання вищевказаного зобов`язання на відповідача буде накладена пеня в розмірі 1 відсоток від с вищевказаного боргу за кожен день невиконання зобов`язання. Однак борг відповідачем станом на 01.12.2021 року повернутий не був. Ціна позову визначена відповідно до курсу НБУ станом на день подачі позову. Позивач-відповідач ОСОБА_1 , представник позивача-відповідача адвокат Чернов В.В., який діє згідно ордеру серії ВК №1091648 від 27.06.2023 заявлені позовні вимоги підтримали у межах доводів позовної заяви і просили суд позов задовольнити. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 не визнали та заперечили проти її задоволення з підстав, викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву.

Вказана розписка не лише підписана ОСОБА_2 , вона повністю написана нею власноручно.

У власноруч написаній розписці позивачка за зустрічним позовом вказала своє прізвище, ім`я, по батькові, дату народження, паспортні дані, ідентифікаційний номер. Вказала, що вона саме позичила у ОСОБА_1 4500 доларів США підтвердивши тим самим, що подія отримання грошових коштів відбулась. Також ОСОБА_2 власноруч зафіксувала і дату отримання коштів 28 серпня 2021 року, а також зобов`язалась повернути їх до 01.12,2021 року і як гарантію вчасного повернення зобов`язалась сплатити штраф за прострочку. Вищенаведене повністю спростовує доводи позивачки за зустрічним позовом, щодо неотримання від ОСОБА_1 позики. Твердження позивачки про продаж ОСОБА_1 автомобіля марки NISSAN X- Trail 2005 року випуску д.н.з. НОМЕР_1 за 8000 доларів США, ОСОБА_1 також є безпідставними.

На підтвердження своїх доводів долучив копії письмових доказів.

Відповідачка-позивачка ОСОБА_2 , представник відповідачки адвокат Суржук Л.М. в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали і просили суд у задоволенні первинного позову відмовити. Підтримали зустрічну позовну заяву, та подану відповідь на відзив на позовну заяву про визнання неукладеним договору позики. Та просила визнати договір позики неукладеним за безгрошовістю.

Зустрічний позов про визнання неукладеним договору позики обґрунтувала наступними доводами.

Влітку 2021 року вона вирішила продати за 8 000 (вісім тисяч) доларів США належний їй легковий автомобіль марки NISSAN-X-TRAIL, 2005 року випуску, серійний номер НОМЕР_2 .

05 липня 2021 року ОСОБА_1 , попередньо узгодивши час і місце зустрічі по телефону, приїхав до неї за місцем її постійного проживання в АДРЕСА_1 (до будинку, який належить їй на праві власності), щоб купити у неї вищезгаданий автомобіль. Всіх грошей за автомобіль у нього не було. За домовленістю між ними 05 липня 2021 року ОСОБА_1 їй було сплачено 4 500 доларів США, а решту 3 500 доларів США він обіцяв їй сплатити протягом певного періоду часу. При сплаті їй 4 500 доларів США ОСОБА_1 було дано їй розписку. Оригінал розписки від 05.07.2021р., написаної власноручно ОСОБА_1 знаходиться у неї. Після чого, в цей же день, ОСОБА_1 вона надала автомобіль, ключі до нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а він їй - аванс за автомобіль, а саме 4500 дол.США. 28.08.2021р. ОСОБА_1 їй зателефонував і запропонував зустрітися, при зустрічі повідомив, що втратив розписку від 05.07.2024р. і попросив її написати розписку з аналогічним змістом. Таким чином він повідомив, що себе підстраховує і хоче мати доказ що передавав їй 05.07.2021р. гроші за автомобіль. Під його диктовку вона написала розписку, копія у неї не збереглася. Зміст її не пам`ятає точно, але вона повинна була бути із аналогічним змістом, така як написана ОСОБА_1 05.07.2021р. Тобто, 28.08.2021 року гроші в сумі 4 500 доларів США у ОСОБА_1 в дійсності не отримувала, і в т.ч. не позичала, а він їй їх не надавав у позику та не передавав, взагалі в той день вони не вели розмову про передачу грошей.

У відповідача є її контактні дані, номер мобільного телефону, який вона не змінювала, також йому відомо про місце її проживання. І якщо б у ОСОБА_1 були претензії до неї з приводу несплати боргу за розпискою, то він би їх офіційно - в письмовому листі, та/або неофіційно - в переписці месенджерів чи по телефону пред`явив їй ще на стадії досудового вирішення спору чи усно. І таким чином вона б могла раніше дізнатися про існування і зміст оскаржуваної розписки та про спір між сторонами. Але відповідач не намагався її розшукати, подзвонити їй і в досудовому порядку вирішити з нею питання повернення коштів за розпискою, якщо насправді вважав її дійсною, а її - своїм боржником. В матеріалах справи № 5 69/11572/23 відсутні докази подібних листувань/переписок (мається на увазі відсутні листи-вимоги чи претензії). А такі обставини, в свою чергу, опосередковано вплинули на факт її необізнаності про існування будь-яких спірних питань з ОСОБА_1 , в т.ч, оскаржуваної розписки.

Свою правову позицію на позовну заяву про стягнення коштів ОСОБА_2 обґрунтувала у відзиві , яку підтримала з представником у судовому засіданні.

Вказала, що насправді вона ніколи не отримувала від ОСОБА_1 гроші у позику. Влітку 2021 року вона вирішила продати за 8 000 (вісім тисяч) доларів США належний їй легковий автомобіль марки NISSAN-X-TRAIL, 2005 року випуску, серійний номер НОМЕР_2 .

05 липня 2021 року ОСОБА_1 , попередньо узгодивши час і місце зустрічі по телефону, приїхав до неї за місцем її постійного проживання в АДРЕСА_1 (до будинку, який належить їй на праві власності), щоб купити у неї вищезгаданий автомобіль. Всіх грошей за автомобіль у нього не було. За домовленістю між ними 05 липня 2021 року ОСОБА_1 їй було сплачено 4 500 доларів США, а решту 3 500 доларів США він обіцяв їй сплатити протягом певного періоду часу. При сплаті їй 4 500 доларів США ОСОБА_1 було дано їй розписку. Оригінал розписки від 05.07.2021р., написаної власноручно ОСОБА_1 знаходиться у неї. Після чого, в цей же день, ОСОБА_1 вона надала автомобіль, ключі до нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а він їй - аванс за автомобіль, а саме 4500 дол.США. 28.08.2021р. ОСОБА_1 їй зателефонував і запропонував зустрітися, при зустрічі повідомив, що втратив розписку від 05.07.2024р. і попросив її написати розписку з аналогічним змістом. Таким чином він повідомив, що себе підстраховує і хоче мати доказ що передавав їй 05.07.2021р. гроші за автомобіль. Під його диктовку вона написала розписку, копія у неї не збереглася. Зміст її не пам`ятає точно, але вона повинна була бути із аналогічним змістом, така як написана ОСОБА_1 05.07.2021р. Тобто, 28.08.2021 року гроші в сумі 4 500 доларів США у ОСОБА_1 в дійсності не отримувала, і в т.ч. не позичала, а він їй їх не надавав у позику та не передавав, взагалі в той день вони не вели розмову про передачу грошей. Як вбачається з розписки, наданої суду ОСОБА_1 на підтвердження позовних вимог, з тексту розписки не вбачається момент передачі грошових коштів позикодавцем позичальнику. Відповідно, не підтверджено, чи передавалися кошти і коли. Також в розписці не зазначено основні та істотні умови договору, з якою метою позичалися кошти, яким чином передавалися кошти (готівкою, переказом, тощо). Боргова розписка, яка не містить посилання на момент передання грошових коштів, а умови надання та повернення коштів є суперечливими, не може свідчити про укладання договору позики. Відповідачем до відзиву також долучено копії письмових документів, на які відповідач посилається як на докази та які були досліджені судом.

Ухвалою суду від 13.11.2024 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання неукладеним договору позики. Ухвалено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче засідання з викликом сторін.

Ухвалою суду від 02.04.2025 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті з викликом учасників справи.

Ухвалою суду на місці задоволено клопотання про допит відповідачки-позивачки ОСОБА_2 в якості свідка.

Ухвалою суду на місці задоволено клопотання представника відповідачки позивачки адвоката Суржук Л.М. про долучення письмових доказів.

Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 28.08.2021 року ОСОБА_1 відповідачці ОСОБА_2 була надана позика в розмірі 4500,00 доларів США, що підтверджується копією власноручно написаної відповідачем розписки від 28.08.2021 року.

Згідно вказаної розписки від 28.08.2021 року підтверджується, що відповідачка отримала грошові кошти в сумі 4500 ( чотири тисячі п`ятсот) доларів США, які зобов`язувалася повернути до 01.12.2021 р., у випадку невиконання вищевказаного зобов`язання на відповідача буде накладена пеня в розмірі 1 відсоток від с вищевказаного боргу за кожен день невиконання зобов`язання.

Оригінал розписки зберігався у позивача, наданий суду та приєднаний до матеріалів справи.

З наданих відповідачкою-позивачкою письмових доказів долучених до відповіді на відзив встановлене наступне.

ОСОБА_2 зверталася до органів поліції із заявою (повідомленням) від 05.11.2024р. про неправомірні дії ОСОБА_1 , які полягають у незаконному заволодінні ним її транспортного засобу NІSSAN-X-TRAIL, 2005 року випуску д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується копією повідомлення про вчинення кримінального правопорушення.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 26.12.2024р. за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність органу досудового розслідування, зобов`язано відповідальних, осіб відділення поліції №1 Рівненського РУН ГУНП в Рівненській області внести відомості до ЄРДР за її повідомленням, від 05.11.2024р. про вчинення кримінального правопорушення.

Копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань підтверджується, що Рівненським районним управлінням Головного управління Національної поліції в Рівненській області, на підставі ухвали Рівненського районного суду від 26.12.2024 було зареєстроване кримінальне провадження №0000015 за ч.1 ст.289 КК України.

Згідно акту виконаних робіт з технічного обслуговування і ремонту транспортного засобу № 125/21 від 12.07.2021, замовник ОСОБА_3 (автомобіль марки NISSAN-X-TRAIL, д.н. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 вбачається, що автомашина доставлена на СТО на буксирі, вартість виконаних робіт складає 11310, 00 грн.

Допитана у судовому засіданні 07.05.2025 як свідок відповідачка-позивачка ОСОБА_2 суду показала, що гроші були передані їй лише один раз 05.07.2021р. за придбання у неї автомобіля. Натомість у позику гроші їй ОСОБА_1 ніколи не передавалися, а ОСОБА_1 їх для неї не позичав та у позику не передавав.

Допитаний у судовому засіданні 11.06.2025 свідок ОСОБА_4 , суду показав, що він є власником СТО, на ремонті в якого був автомобіль Ніссан притягнутий на буксирі, тобто з такою поломкою автомобіль рухатись сам не може. Коли машина прийшла в ремонт точно не пам`ятає, з ремонту авто забрав ОСОБА_5 . Підтвердив, що ним був складений Акт № 125/21 від 12.07.2021.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, у встановлений строк, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. ст. 1046, 1047 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторовіборговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання,

повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Вирішуючи справу суд враховує, що позивач на підтвердження своїх вимог надав відповідну розписку в оригіналі, складену відповідачем про те, що вона отримала в борг грошові кошти та зобов`язалася їх повернути у визначений строк.

Судом оглянута розписка від 28.08.2021 року наступного змісту « Я, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 паспорт НОМЕР_3 , вид. 5610 06.02.2020 р .м.Рівне, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 позичила у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 паспорт серії НОМЕР_5 , виданий Білогірським РВ УМВС Хмельницької області 19.12.1996 р., ідентифікаційний номер НОМЕР_6 грошові кошти в розмірі 4500 (чотири тисячі п`ятсот) доларів США. Зобов`язуюсь повернути до 01.12.2021 р., в разі неповернення зобов`язуюсь сплатити штраф 1% в день просрочки. Розписка написана власноручно»

Тобто, текст розписки написаний власноручно ОСОБА_6 , де вона вказала своє прізвище, ім`я, по батькові, дату народження, паспортні дані, ідентифікаційний номер, вказавши, що вона саме позичила у ОСОБА_1 4500 доларів США підтвердивши тим самим, що подія отримання грошових коштів відбулась.

Таким чином, відповідачка взяла на себе зобов`язання повернути кошти, які мають виконуватись належним чином у встановлений строк, відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

На час пред`явлення позову борговий документ - розписка знаходилася у позивача. Знаходження розписки у позивача свідчить про невиконання відповідачем свого обов`язку про повернення боргу, а тому наявні підстави для стягнення боргу.

Цивільне судочинство, згідно ст. 12 ЦПК України, здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність , допустимість, достовірність кожного доказу окремо у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу ( групи доказів), як встановлено статтею 89 ЦПК України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оцінивши в сукупності докази у справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є доведеними належними та допустимими доказами, відтак підлягають до задоволення, оскільки взяті на себе зобов`язання відповідач не виконала в повному обсязі, а тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 4500,00 доларів США.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. До такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, яка підлягає до застосування відповідно до ч.4 ст .263 ЦПК України.

А отже, виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України.

Недійсність та неукладеність договору є механізмами припинення договірних зобов`язань. Однак вони є дещо різними як за своєю правовою природою, так і за наслідками.

Недійсність стосується порушень законодавства в момент укладення договору та зумовлює реституцію. Неукладеність, зі свого боку, є наслідком непогодження істотних умов договору між сторонами та за загальним правилом не спричиняє будь-яких правових наслідків.

Під час застосування цих інститутів надзвичайно важливо обрати правильний спосіб захисту. Неправильно сформульована позовна вимога буде констатувати неналежний спосіб захисту, який може бути підставою для відмови в позові.

Окрім того, тут варто враховувати принцип заборони суперечливої поведінки. Він може стати хорошим контраргументом проти недобросовісних контрагентів, які не дотримуються сталої поведінки.

При визнанні договору неукладеним необхідно довести відсутність волі сторін на укладення договору або його фіктивність.

Визнання договору неукладеним за безгрошовістю в судовій практиці можливе, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, або якщо договір не відповідає вимогам щодо форми, передбачених законодавством. Безгрошовість може бути підставою для визнання договору недійсним, якщо вона свідчить про відсутність дійсного наміру сторін укласти договір.

Оінюючи зустрічну позовну заяву суд враховує судову практику Верховного Суду. Зокрема Постанову Верховного Суду КЦС від 15.09.2021 справа № 531/2004/18.

«У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський Суд з прав людини указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.» У постанові ВС КЦС від 30.08.2023 справа № 359/5357/20 суд виклав наступні мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права у аналогічних правовідносинах.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

У разі встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15 (провадження № 61-3741св19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) вказала, що у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його істотних умов, передбачених законодавством. У разі якщо договір виконувався обома сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

У постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) Велика Палата Верховного Суду також зробила правовий висновок, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

У справі, що переглядається, Верховний Суд не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що оспорюваний договір позики є неукладеним у зв`язку з тим, що договір не підтверджує факт отримання позивачем у борг грошової суми від відповідача.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом за вимогами якого просила визнати договір позики грошових коштів від 28.08.2021 неукладеним за безгрошовістю.

За наведених обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги за первинним позовом ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є обґрунтованими та доведеними належними та допустимими доказами, тому позов підлягає до задоволення та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4500 доларів США.

Суд вважає, що ОСОБА_2 як позивач за зустрічним позовом не довела позовні вимоги щодо визнання договору неукладеним за безгрошовістю. ЇЇ посилання на той факт, що вона мала намір продати автомобіль за 8 000 доларів США спростовуються встановленими доказами. Так, на сайті AUTO RIA Сивоглаз О.О. виставила оголошення щодо продажу автомобіля за 4500 доларів США. Розпискою від 05.07.2021 року ОСОБА_1 підтвердив отримання автомобіля від ОСОБА_2 за що дав їй 4500 доларів США під розписку , отримана сума коштів ОСОБА_2 узгоджується з вартістю автомобіля визначеного у оголошенні.

Як встановлено судом, автомобіль Ніссан був придбаний для ОСОБА_3 , проте проведення реєстрації на нього даного автомобіля завадив арешт, який було накладено через наявність у ОСОБА_2 боргів перед третіми особами.

ОСОБА_2 зазначає, що вона мала намір відчужити автомобіль за 8000,00 доларів США, проте судом не здобуто належних та допустимих доказів на підтвердження даного факту, так як і факту узгодження з покупцем такої вартості автомобіля.

Оглянутою судом розпискою від 05.07.2021 підтверджується оплата вартості автомобіля у сумі 4500 доларів США, що узгоджується з пропозицієї продавця щодо вартості автомобіля згідно оголошення про його продаж.

Разом з тим, як підтвердила у судовому засіданні відповідачка, оспорювану розписку вона писала особисто, тому суд вважає, що вона не могла не усвідомлювати, що за даною розпискою вона підтвердила, що взяла кошти в борг та взяла на себе зобов`язання щодо їх повернення. А виходячи з її тверджень розписку мав дати їй ОСОБА_1 , що він їй винен частину коштів за відчужений автомобіль, що дало б їй право у разі їх неотримання , стягнути з ОСОБА_1 на свою користь борг.

Отже, пояснення та дії ОСОБА_2 , встановлені судом обставини, не узгоджуються між собою, та не підтверджують вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом.

За наведених обставин, суд вважає, що позовна заява ОСОБА_2 до задоволення не підлягає у зв`язку з недоведенням позовних вимог.

У відповідності до ст. 141 ЦПК , якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Позивач є інвалідом ІІ групи безтерміново ( захворювання пов`язане з проходженням служби в ОВС), у зв`язку з чим звільнений від сплати судового збору при пред`явленні позову до суду. Позовна заява подана через систему «Електронний суд». Ціна позову становить 4500 доларів США, що становить 166185,00 грн.

Відповідно до ч.3 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» , при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Таким чином з відповідачки підлягає до стягнення судовий збір в сумі 1329,48 грн. в прибуток держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 12,81,141, 264-268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд ,

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у сумі 4500 (чотири тисячі п`ятсот) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 у прибуток держави судовий збір у сумі 1329 (одна тисяча триста двадцять дев`ять) грн. 48 коп.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_1 про визнання неукладеним договору позики.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач-відповідач : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 . Відповідачка-позивачка : ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 . Повний текст рішення виготовлено 28.07.2025

Суддя О.В.Панас