Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 травня 2025 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Попова В.В.,

при секретарі Собченко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Касьян Микола Степанович, до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення заборгованості по заробітній платі та грошової компенсації за невикористану відпустку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, через свого представника, звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (далі - Відповідач) на користь позивача заборгованість по заробітній платі та грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 80056 грн. 33 коп. (з яких: за грудень 2023 року 18250 грн., за січень 2024 року 6338 грн. 82 коп., за лютий 2024 року 8005 грн. 62 коп. та компенсація за невикористану відпустку за 83 дні 47461 грн. 89 коп.) без відрахування обов`язкових платежів та внесків із нарахованої заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі наказу №3199-КД від 24.11.2016 року позивача було прийнято на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» фахівцем з безпеки, з посадовим окладом згідно штатного розпису. На підставі наказу №Z00/19/02/004 від 20.02.2024 року позивач був звільнений за згодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із закриттям магазину. Однак, у день звільнення, в порушення вимог передбачених ч. 1 ст. 116 КЗпП України, Відповідач не видав позивачу письмове повідомлення про нараховані суми заробітної плати та не провів повний розрахунок, не виплатив заборгованість по заробітній платі та компенсації за не використані дні відпустки. Таким чином, у Відповідача перед позивачем утворилась вказана вище сума заборгованості, яка в позасудовому порядку Відповідачем виплачена не була, позаяк відповідно до виписки з АТ «ОЩАДБАНК» по заробітній картці позивача від 31.10.2024 року, на яку перераховувалась заробітна плата, остання виплата була проведена 05 лютого 2024 року у розмірі 9491 грн. 28 коп., призначення платежу: зарахування заробітної плати за листопад 2023 року. Відтак, зважаючи на викладене, позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.12.2024 року зазначена позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Представник Відповідача скористався своїм правом і надав до суду відзив на позов, згідно з яким просив суд ухвалити рішення з урахуванням пояснень наданих у цьому відзиві. Так, згідно наданого відзиву зазначено, що борг Відповідача перед позивачем по заробітній платі, включаючи компенсацію за невикористану відпустку, становить 63963 грн. 32 коп. та підтверджується розрахунковими листами долученими до відзиву. Право на отримання заробітної плати за виконану роботу є основоположними правами працівника, отже в сумі, визначеній розрахунковими листами, стягнення заробітної плати не заперечується. Щодо підстав несвоєчасного розрахунку зазначено, що 24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який в подальшому продовжувався Указами Президента України та діє на цей час. У листі від 28.02.2022 року №2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а саме військову агресію проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Торгово-промислова палата України підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб за договором, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). 24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким визначені особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Частинами другою та третьою статті 1 цього Закону №2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні». ТОВ «ДІЄСА» знаходиться під дією форс-мажорних обставин, звернулося до Київської торгово-промислової палати та отримало сертифікат №3000-24-0827 від 23.04.2024 року. Таким чином, в матеріалах справи наявний належний та допустимий документ, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань. Разом з тим, у сертифікаті №3000-240827 від 23.04.2024 року визначено початок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) саме з 12 березня 2022 року, що охоплює період дії трудових правовідносин між сторонами, які припинені за згодою сторін лише у вересні 2023 року. Враховуючи викладене, з 12 березня 2022 року виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які Відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків, як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких ТОВ «ДІЄСА» об`єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача.

Позивач та його представник, у свою чергу, правом надання відповіді на відзив не скористались.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, клопотання учасників провадження про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно трудової книжки на ім`я позивача серії НОМЕР_1 , останній з 25 листопада 2016 року по 20 лютого 2024 року перебував у трудових відносинах з Відповідачем.

Відповідно до наказу №Z00/19/02/004 про припинення трудового договору від 2002.2024 року, позивач був звільнений із займаної посади фахівця з безпеки за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України, з виплатою компенсації за 83 дні невикористаної відпустки.

Згідно з довідкою №Z від 13.02.2024 року дохід позивача за період з 01 лютого 2023 року по 31 січня 2024 року складає 207448 грн. 06 коп., зокрема, за грудень 2023 року нарахований дохід становить 18250 грн. та за січень 2024 року 6338 грн. 82 коп.

У свою чергу, як убачається з копії розрахункового листка ТОВ «ДІЄСА» стосовно позивача, за грудень 2023 року, останньому було нараховано 18250 грн., з яких утримано військовий збір та НДФЛ в загальному розмірі 3558 грн. 75 коп., борг за підприємством на початок місяця становив 28501 грн. 31 коп., борг на кінець місяця становив 43192 грн. 56 коп.

Відповідно до копії розрахункового листа за січень 2024 року, позивачу було нараховано 4676 грн. 09 коп., оплата простою (не з вини працівника) в розмірі 1662 грн. 73 коп., а всього нараховано 6338 грн. 82 коп., з яких утримано військовий збір та НДФЛ в розмірі 1236 грн. 02 коп., борг підприємства на початок місяця становив 43192 грн. 56 коп., борг підприємства на кінець місяця становив 32285 грн. 28 коп., виплачено 16010 грн. 03 коп.

Відповідно до копії розрахункового листа за лютий 2024 року, позивачу було нараховано оплату простою (не з вини працівника) у розмірі 3186 грн. 79 коп., компенсацію відпустки за 83 дні у розмірі 51681 грн. 93 коп., а всього нараховано 54868 грн. 72 коп., з яких утримано військовий збір та НДФЛ в розмірі 10699 грн. 40 коп., борг підприємства на початок місяця становив 32285 грн. 28 коп., борг підприємства на кінець місяця становив 63963 грн. 32 коп., виплачено 12491 грн. 28 коп.

Як убачається із виписки по картковому рахунку позивача, 05 лютого 2024 року на рахунок позивача було здійснено останнє зарахування заробітної плати у сумі 9491 грн. 28 коп. за листопад 2023 року.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» та ч. 1 ст. 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до положень ст. 21, 22 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Частиною 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Аналогічне положення закріплено в ч. 5 ст. 97 КЗпП України.

Як зазначено у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 10.10.2019 у справі №243/2071/18, зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат.

Згідно з ч. 1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначеній статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Таким чином, законодавство покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, встановлена ст. 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в п.п. 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Як зазначено у п. 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі №905/857/19 виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано.

Так, посилання Відповідача на форс-мажорні обставини, не заслуговують на увагу суду, виходячи з наступного.

Нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили.

Отже, положення ч. 1 ст. 617 ЦК України не можуть бути підставою для звільнення Відповідача від обов`язку виплатити позивачу невиплачену при звільнені заробітну плату.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.10.2022 року по справі №905/857/19.

Таким чином, суд не приймає до уваги долучений до відзиву представником Відповідача сертифікат №3000-24-0827 від 23.04.2024 року про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) Київської торгово-промислової палати.

Відповідно до положень ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року, заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Конституційний Суд України в рішенні від 29.01.2008 року №2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абз. 2 п.п. 6.1.1 п.п. 6.1 п. 6 мотивувальної частини).

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив із того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до ч. 3 ст. 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який отримав відображення у п. 4 ч. I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03.05.1996 року, ратифікованої Законом України від 14.09.2006 року №137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Отже, із наданих Відповідачем до відзиву на позовну заяву розрахункових листків, убачається, що заборгованість ТОВ «ДІЄСА» перед позивачем із виплати заробітної плати становить 79457 грн. 54 коп., з яких: нарахування за грудень 2023 року 18250 грн., нарахування за січень 2024 року 6338 грн. 82 коп., нарахування за лютий 2024 року 3186 грн. 79 коп. та нарахування компенсації за невикористану відпустку за 83 дні 51681 грн. 93 коп.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що з Відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі та грошовій компенсації за невикористану відпустку в загальному розмірі 79457 грн. 54 коп., позаяк Відповідачем не спростовано надану позивачем виписку з банку і не надано до суду належних і допустимих доказів сплати позивачу існуючої заборгованості.

При цьому суд зауважує, що відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року за №13, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, суд зазначає у резолютивній частині рішення присудженні до стягнення кошти без утримання податків й інших обов`язкових платежів, передбачених законодавством, оскільки такі відрахування є обов`язком роботодавця, тобто суму у розмірі 79457 грн. 54 коп.

Разом з тим, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, з Відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 23, 77, 78, 141, 263-265, 268, 273, 279, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (, юридична адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, будинок 45) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) заборгованість по заробітній платі та грошовій компенсації за невикористану відпустку у розмірі 79457 грн. 54 коп., без утримання податків й інших обов`язкових платежів, передбачених законодавством.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (код , юридична адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, будинок 45) в дохід держави судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Попов.