УХВАЛА

23 липня 2025 року

м. Київ

справа № 359/10407/15-ц

провадження № 61-8450 ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу Державної іпотечної установи на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 лютого 2016 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 травня 2025 року про відмову у відкритті апеляційного провадження у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ :

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 лютого 2016 рокупозовну заяву залишено без розгляду.

Не погоджуючись із ухвалою суду, 10 квітня 2025 року представник Державної іпотечної установи - Петровська І. Ю. подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 травня 2025 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Державної іпотечної установи на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 лютого 2016 року з підстав, передбачених частиною другою статті 358 ЦПК України.

Ухвала суду мотивована тим, що заявник звернувся до суду з апеляційною скаргою після спливу річного строку з дня складання повного тексту оскаржуваного судового рішення, що відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження.

03 липня 2025 року Державна іпотечна установа, шляхом формування документа в підсистемі «Електронний суд» подаладо Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 лютого 2016 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 травня 2025 року, в якій просить їх скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заявник порушує питання про поновлення строку на касаційне оскарження з посиланням на те, що строк пропущений з поважних причин, оскільки повний текст оскаржуваної ухвали від 16 травня 2025 року доставлений до підсистеми «Електонний суд» 05 червня 2025 року, що підтверджується карткою руху документу. Клопотання підлягає задоволенню, оскільки обставини, на які посилається заявник, свідчать про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши зміст оскаржуваних ухвал судів попередніх інстанцій, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Щодо оскарження ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 лютого 2016 року

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Отже, право на касаційне оскарження ухвал суду виникає лише після його перегляду в апеляційному порядку.

Оскільки ухвала Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 лютого 2016 рокуне переглядалася в апеляційному порядку, вона не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 лютого 2016 рокуу цій справі слід відмовити.

Щодо оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 16 травня 2025 року

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно із частиною другою статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Відповідно до статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Отже, вказаною нормою процесуального права чітко передбачено, що питання поважності пропуску строку на апеляційне оскарження досліджується у всіх наведених випадках, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Частиною другою статті 358 ЦПК України передбачено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Тлумачення вказаної правової норми дає підстави для висновку, що сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження. Тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Державної іпотечної установи, суд апеляційної інстанції встановив, що апеляційна скарга на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 лютого 2016 року подана заявником 10 квітня 2025 року, тобто після спливу дев`яти років з дня складення повного тексту судового рішення. Заявник не надав доказів, що протягом такого тривалого періоду часу він не мав можливості дізнатися про наявність оскаржуваного рішення.

У постанові від 25 вересня 2024 року в справі № 490/9587/18 (провадження № 14-29цс24) Велика Палата Верховного Суду виснувала про те, що позивач (заявник, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) із великим ступенем зацікавленості повинен проявляти інтерес про хід розгляду судом ініційованої ним справи або відповідного судового провадження. У разі відсутності обставин непереборної сили ігнорування позивачем (заявником) протягом тривалого періоду часу провадження, відкритого за його позовною заявою (заявою, скаргою), свідчить про недобросовісну поведінку та порушення основоположних засад цивільного процесу.

ЄСПЛ сформував практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Такий підхід є складовою частиною принципу правової визначеності у площині запобігання перегляду остаточних судових рішень за відсутності вагомих для цього підстав.

Зокрема, ЄСПЛ у справах «Світлана Науменко проти України», «Трегубенко проти України», «Праведна проти Росії», «Желтяков проти України» зазначає, що у випадках перегляду судових рішень як у порядку нагляду, так і у зв`язку з нововиявленими обставинами національним судам необхідно забезпечувати дотримання учасниками справи встановлених строків та не допускати того, щоб за допомогою таких процесуальних механізмів, як продовження строку на оскарження, було порушено принцип правової визначеності.

Норма про відмову у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення (частина друга статті 358 ЦПК України), на переконання Великої Палати Верховного Суду, не порушує саму сутність права доступу до правосуддя, а запровадження наведеного процесуального строку відповідає завданням цивільного судочинства та основним засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема таким, як: «змагальність сторін» (кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій) та «неприпустимість зловживання процесуальними правами» (учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається).

З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що «особою, не повідомленою про розгляд справи» (пункт 1 частини другої статті 358 ЦПК України), не можна вважати особу, яка власне ініціювала розгляд справи або відповідного судового провадження (позивача, заявника, третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору), яка скористалася своїм правом доступу до правосуддя, подала позовну заяву (заяву, скаргу), на підставі якої було відкрито судове провадження.

Згідно із загальнодоступними даними з Єдиного державного реєстру судових рішень, оскаржувана ухвала Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 лютого 2016 року надіслана до реєстру для оприлюднення 29 лютого 2016 року, забезпечено надання загального доступу 02 березня 2016 року.

Отже, у Державної іпотечної установи, як правонаступника АТ «Банк «Фінанси та Кредит», була об`єктивна можливість ознайомитися з ухвалою суду першої інстанції в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Позивач АТ «Банк «Фінанси та Кредит» був обізнаний про наявність цієї справи, оскільки саме він був ініціатором судового провадження, повідомлявся про розгляд справи судом першої інстанції належним чином, оскаржувану ухвалу отримав 09 березня 2016 року, однак ні банк ні його правонаступники не скористалися своїми процесуальними правами на подання апеляційної скарги у визначений процесуальним законом строк за відсутності обставин непереборної сили, тому суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження, правильно застосувавши положення частини другої статті 358 ЦПК України.

Зазначені у касаційній скарзі доводи Державної іпотечної установи про те, що вона як правонаступник АТ «Банк «Фінанси та Кредит» до розгляду справи не залучалась, в також їй не було відомо про наявність справи № 359/10407/15-ц колегією суддів оцінюються критично, оскільки 19 лютого 2016 року від уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявської О. С. було подано заяву про залишення позовної заяви без розгляду, яку ухвалою від 29 лютого 2016 року задоволено. Вказану ухвалу отримано позивачем 09 березня 2016 року та не оскаржено у передбачений законом строк, тому подання апеляційної скарги правонаступником не свідчить про наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 358 ЦПК України.

Виключних випадків, передбачених пунктами 1, 2 частини другої статті 358 ЦПК України, заявником не доведено.

Інші доводи поданої касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення постановлено без додержанням норм процесуального права та зводяться до незгоди з висновками суду і тлумачення на свій розсуд норм процесуального права.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.

У кожній конкретній справі суди мають грунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata. При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію Державною іпотечною установою своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від неї дій, спрямованих на виконання своїх процесуальних обов`язків щодо оскарження ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку, заявник не надав.

Колегія суддів відхиляє доводи щодо позбавлення заявника права на судовий захист, оскільки залишення без розгляду позовної заяви не позбавляє права повторно звернутися до суду із такою заявою.

Оскільки правильне застосування судом апеляційної інстанції вимог частини другої статті 358 ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення, то колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 травня 2025 року є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтею 390, частинами другою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

Поновити Державній іпотечній установі строк на касаційне оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 16 травня 2025 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної іпотечної установи на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 лютого 2016 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 травня 2025 року про відмову у відкритті апеляційного провадження у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара