Номер провадження: 22-ц/813/1582/25
Головуючий у першій інстанції Волкова Ю.Ф.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 травня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області про скасування наказу про звільнення в частині, поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області про скасування наказу начальника Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області № 249 від 25.09.2023 в частині його звільнення з посади начальника водолазно-рятувального відділення водолазно-рятувальної групи (смт Затока Білгород-Дністровського району) водолазно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області; поновлення на посаді начальника водолазно-рятувального відділення водолазно-рятувальної групи (смт Затока Білгород-Дністровського району) водолазно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області.

Позов обґрунтовано тим, що оскарженим наказом позивача звільнено з посади начальника водолазно-рятувального відділення водолазно-рятувальної групи (смт Затока Білгород-Дністровського району) водолазно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області (далі начальник ВРВ) на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП) у зв`язку зі скороченням штату працівників. Підставою звільнення визначено наказ ГУ ДСНС України в Одеській області від 24.07.2023 № НС-245/60. ОСОБА_1 вважає своє звільнення незаконним, оскільки відповідачем порушено процедуру звільнення, підстава звільнення не визначена чинним законодавством. 24.07.2023 йому вручено попередження про наступне вивільнення через 2 місяці з посади начальника водолазно-рятувального відділення водолазно-рятувальної групи (смт Затока Білгород-Дністровського району) водолазно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області. Таке попередження містило посилання на наказ ДСНС України № М/30 дск від 14.07.2023 «Про… »; наказ Головного управління ДСНС України в Одеській області № НС-245/60 від 24.07.2023 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в структурних підрозділах Головного управління ДСНС України в Одеській області». ОСОБА_1 зазначив, що підстав звільнення йому не роз`яснено; з наказами, які визначено як підставу звільнення його не ознайомлено. У двомісячний період перед звільненням ОСОБА_1 не запропоновано жодної посади у структурі органів ДСНС. Керуючись наведеним, просить позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 травня 2024 року позов задоволено.

Скасовано наказ начальника Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області № 249 від 25.09.2023 в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника водолазно-рятувального відділення водолазно-рятувальної групи (смт Затока Білгород-Дністровського району) водолазно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника водолазно-рятувального відділення водолазно-рятувальної групи (смт Затока Білгород-Дністровського району) водолазно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 травня 2024 скасувати та ухвалите нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що Суд першої інстанції прийшов неправильного висновку, що звернення позивача до Одеського адміністративного окружного суду є належною підставою для пропущення строку. При цьому, позиція фактично зводиться до того, що лише власна недбалість, та незнання закону призвели до наслідків, які, згідно зі статтею 68 Конституції України та ураховуючи принципи змагальності та диспозитивності, є виключно особистою відповідальністю позивача.

Позивач у позовній заяві визнає, що я був попереджений про майбутнє вивільнення за два місяці до наказу про звільнення. Також позивач був особисто ознайомлений з наказом ГУ ДСНС України в Одеській області № НС-245/60 від 24.07.2023 року, про що свідчить його особистий підпис у відомості про ознайомлення з вказаним наказом (копія додається). Зауважень та скарг при ознайомленні з наказом від позивача не надходило. Тому скаржник вважає, що АРЗ СП Головного управління як роботодавець виконав свої обов`язки щодо попередження про наступне вивільнення, а накази ДСНС України та ГУ ДСНС України в Одеській області є чинні, ніким не оспорювались та є обов`язковими для виконання АРЗ СП Головного управління відповідно до його статуту.

Позивачу не пропонували зайняти наявні посади, так як вони не відповідали кваліфікаційним вимогам позивача. У зв`язку з цим суду не надано доказ про ознайомлення позивача із переліком вакантних посад.

Суд першої інстанції всебічно не дослідив матеріали справи та прийшов до неправильного висновку про те, що наказ по особовому складу АРЗ СП Головного управління від 25.09.2023 № 249 Про звільнення з роботи потребує скасуванню

Від представника ОСОБА_1 адвоката Бережної Т.Г. на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позов та поновлюючи ОСОБА_1 на посаді начальника водолазно-рятувального відділення водолазно-рятувальної групи (смт Затока Білгород-Дністровського району) водолазно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області, суд першої інстанції виходив з того, що:

- попередження про звільнення не містить тверджень про зміну штатного розпису, скорочення штату та причину вивільнення, на підставі якої 25.09.2023 року ОСОБА_1 було звільнено (пункт 1 статті 40 КЗпП, у зв`язку із скороченням штату). На переконання суду, лише посилання на накази ДСНС України від 14.07.2023 № М/30 дск «Про…», ГУ ДСНС України в Одеській області № НС-245/60 від 24.07.2023 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в структурах підрозділах Головного управління ДСНС України в Одеській області», без конкретизації нормативно-правової підстави звільнення вказує на неналежне виконання роботодавцем вимоги статті 49-2 КЗпП у частині попередженням позивача про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. Обставина щодо ознайомлення 24.07.2023 ОСОБА_1 із вказаними наказами не є підтвердженням того, що позивач був обізнаний із підставою наступного вивільнення посади;

- доказів про ознайомлення ОСОБА_1 із переліком вакантних посад суду не надано. Водночас, суду не надано доказів щодо повідомлення ОСОБА_1 про відсутність посад, які він може зайняти, враховуючи кваліфікаційні вимоги до них. Наведене свідчить про передчасність висновку роботодавця щодо невідповідності кваліфікаційним вимогам до вакантних посад позивача (без з`ясування обставин про те, на яку вакантну посаду претендує позивач; без оцінки доказів на підтвердження відповідності кваліфікаційним вимогам);

- вказана обставина у сукупності із обставиною щодо неповідомлення позивачу підстави наступного вивільнення посади під час попередження 24.07.2023 року вказує на невиконання відповідачем вимоги закону щодо працевлаштування ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно із наказом начальника аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області (далі АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області) № 72 від 23.02.2027 ОСОБА_1 з 24.02.2017 прийнято на роботу на посаду начальника водолазно-рятувального відділення водолазно-рятувальної групи (смт Затока Білгород-Дністровського району) водолазно-рятувальної частини АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області (а. с. 60).

Посадовою інструкцією начальника водолазно-рятувального відділення водолазно-рятувальної групи (смт Затока Білгород-Дністровського району) водолазно-рятувальної частини АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області (далі ВРВ ВРГ (смт Затока Білгород-Дністровського району) ВРЧ АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області), затвердженою 27.12.2021, визначено, що начальник ВРВ підпорядковується безпосередньо начальнику ВРГ ВРЧ АРЗ СП; призначається на посаду та звільняється з неї наказом начальника АРЗ СП; кваліфікаційні вимоги до посади призначаються з осіб, що мають технічну освіту, допуск до керівництва водолазними роботами, кваліфікацію водолаза, яка визначається його теоретичною і практичною підготовкою (пункти 1.1., 1.3., 6 посадової інструкції, а. с. 22-23).

АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області є підрозділом територіального підпорядкування із статусом аварійно-рятувальної служби; відноситься до сфери управління ДСНС України; підпорядковується ГУ ДСНС України в Одеській області (пункти 1.1.-1.3. статуту АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області (а. с. 54-56).

Наказом міністерства внутрішніх справ України № 170 від 04.03.2021 затверджено перелік посад, що підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, та граничних спеціальних звань за цими посадами. Так, відповідно до пункту 7 затвердженого переліку посада начальника відділення (№ з/п 20) має бути заміщена особою із спеціальним званням старший лейтенант служби цивільного захисту (а. с. 15-17).

Наказом ГУ ДСНС України в Одеській області № НС-245/60 від 24.07.2023 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в структурах підрозділах Головного управління ДСНС України в Одеській області» відповідно до ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Кодексу цивільного захисту України, Положення про ДСНС, на виконання наказу ДСНС України від 14.07.2023 № М/30 дск «Про…» та з метою виконання завдань за призначенням у воєнний час, введено в дію з 24.07.2023 штати ГУ ДСНС України в Одеській області № … «Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області» воєнного часу чисельністю … одиниць; попередні штати скасовано (а. с. 13).

ОСОБА_1 24.07.2023 року ознайомлено із попередженням про наступне вивільнення посади начальника ВРВ (а. с. 12). За змістом такого попередження АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області із посиланням на наказ ДСНС України від 14.07.2023 № М/30 дск «Про…», наказ ГУ ДСНС України в Одеській області № НС-245/60 від 24.07.2023 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в структурах підрозділах Головного управління ДСНС України в Одеській області», статтю 49-2 КЗпП України попередив ОСОБА_1 , як начальника ВРВ, про наступне вивільнення із зазначеної посади через два місяці.

ОСОБА_1 24.07.2023 року ознайомлено з наказом ДСНС України від 14.07.2023 № М/30 дск «Про…», наказом ГУ ДСНС України в Одеській області № НС-245/60 від 24.07.2023 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в структурах підрозділах Головного управління ДСНС України в Одеській області», що останній засвідчив власним підписом у відповідній відомості (а. с. 59).

Станом на 24.07.2023 року сформовано перелік вакантних посад АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області (усього - 10 посад) та кваліфікаційні вимоги до них (а. с. 57-58).

Наказом начальника АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області № 249 від 25.09.2023 року, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України (у зв`язку із скороченням штату). ОСОБА_1 звільнено з посади начальника водолазно-рятувального відділення водолазно-рятувальної групи (смт Затока Білгород-Дністровського району) водолазно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області (а. с. 108).

Колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (стаття 49-2 КЗпП України, тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 492 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 07 квітня 2021 року у справі № 444/2600/19 (провадження № 61-13999св20), від 23 липня 2021 року у справі № 766/12805/19 (провадження № 61-7098св21), від 27 серпня 2021 року у справі № 712/10548/19 (провадження № 61-10299св21), від 09 грудня 2021 року у справі № 646/2661/20 (провадження № 61-7496св21) та багатьох інших.

Указане свідчить про сталість судової практики з вирішення подібних спорів.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року в справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) зроблено висновок, що "за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення".

Вказане також узгоджується також з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 02 серпня 2018 року у справі № 465/2454/16 (провадження № 61-902св18), від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17 (провадження № 61-38337св18), від 11 квітня 2018 року у справі № 520/10385/16 (провадження № 61-11801св18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 569/4763/16-ц (провадження № 61-14651св18) вказано, що: "власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15). При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року № 6-40цс15".

Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 758/2190/23 (провадження № 61-5749св24) зробив такий висновок: "При розгляді спору про поновлення працівника на роботі суд зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення штату або чисельності працівників), однак не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Власник на свій розсуд визначає чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації, може зменшити чисельність одних посад, а також здійснити звільнення працівників, одночасно приймаючи рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності та кваліфікації, збільшити чисельність інших посад. Проведення роботодавцем заходів щодо зміни організації виробництва і праці - законне повноваження роботодавця. Відповідно до висновків Верховного Суду, що викладені у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 317/4223/16 (провадження № 61-24793св18), проведення заходів щодо зміни організації виробництва і праці - це виключне повноваження власника і суд не вправі обговорювати та вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва і праці. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 756/10727/16 (провадження № 61-42382св18) та від 07 серпня 2019 року у справі № 367/3870/16 (провадження № 61-38248св18)".

У справі, що переглядається при зверненні із позовом ОСОБА_1 посилався на те, що при його звільненні на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області не ознайомив позивача з переліком вакантних посад та не запропонував йому іншої роботи (усіх вакантних посад) з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.07.2023 року ОСОБА_1 ознайомлено із попередженням про наступне вивільнення посади начальника ВРВ. За змістом такого попередження АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області із посиланням на наказ ДСНС України від 14.07.2023 № М/30 дск «Про…», наказ ГУ ДСНС України в Одеській області № НС-245/60 від 24.07.2023 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в структурах підрозділах Головного управління ДСНС України в Одеській області», статтю 49-2 КЗпП України попередив ОСОБА_1 , як начальника ВРВ, про наступне вивільнення із зазначеної посади через два місяці.

24.07.2023 року ОСОБА_1 ознайомлено з наказом ДСНС України від 14.07.2023 № М/30 дск «Про…», наказом ГУ ДСНС України в Одеській області № НС-245/60 від 24.07.2023 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в структурах підрозділах Головного управління ДСНС України в Одеській області», що останній засвідчив власним підписом у відповідній відомості.

Станом на 24.07.2023 року сформовано перелік вакантних посад АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області (усього - 10 посад) та кваліфікаційні вимоги до них.

Наказом начальника АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області № 249 від 25.09.2023 року, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України (у зв`язку із скороченням штату). ОСОБА_1 звільнено з посади начальника водолазно-рятувального відділення водолазно-рятувальної групи (смт Затока Білгород-Дністровського району) водолазно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області.

Колегія суддів звертає увагу, що проведення організаційно-штатних заходів, внаслідок яких відбулись зміни штатного розпису АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області, пов`язано з перебуванням відповідача в структурі ДСНС України, підпорядкуванням цьому відомству та його територіальному підрозділу - ДСНС України в Одеській області та необхідністю виконання у зв`язку з цим відповідних наказів даних органів про здійснення організаційно-штатних заходів в структурах підрозділах Головного управління ДСНС України в Одеській області.

За змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець зобов`язаний був запропонувати працівнику всі вакантні посади, які були наявні протягом періоду вивільнення працівника та існували на день звільнення.

На вказаних обов`язках роботодавця наголошено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 638/14165/21 (провадження № 61-13363сво23).

Як вбачається, АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області є підрозділом територіального підпорядкування із статусом аварійно-рятувальної служби; відноситься до сфери управління ДСНС України; підпорядковується ГУ ДСНС України в Одеській області (пункти 1.1.-1.3. статуту АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області).

Структура ДСНС України включає: апарат ДСНС; територіальні органи ДСНС та підпорядковані підрозділи; підрозділи безпосереднього підпорядкування апарату ДСНС; спеціалізовані формування; підприємства, установи, організації сфери управління.

До територіальних органів ДСНС та підпорядкованих підрозділів входять: Головні управління ДСНС у областях та м. Києві; управління ДСНС в областях; АРЗ СП; загони технічної служби; ДПРЗ; ДПРЧ; ДПРП; частини технічної служби; ЦЗД; ОКЦ; центр оперативного зв`язку, телекомунікаційних систем та інформаційних технологій.

Не заперечувалося представником відповідача те, що АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області не ознайомив ОСОБА_1 у період його вивільнення (з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору) з наявністю всіх вакантних посад, у територіальних органах ДСНС України у Вiнницькiй, Дніпропетровській, Житомирській, Закарпатській, Івано-Франківській, Харківській, Полтавській, Хмельницькій, Черкаській, Чернігівській, Київській, Одеській областях, де відповідно до інформації наданої ДСНС України на виконання ухвали Одеського апеляційного суду, такі вакансії існували.

Так, відповідно до супровідного листа Державної служби України з надзвичайних ситуацій № 08-266/081 від 15.04.2025 року на адресу Одеського апеляційного суду надано список вакантних посад, що не підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, у територіальних органах ДСНС України та підпорядкованих підрозділах.

З даного списку вбачається наявність 94-х вакантних посад, що не підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, у територіальних органах ДСНС України, зокрема, ГУ ДСНС України у Вiнницькiй області 2 посади, ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області 5 посад, ГУ ДСНС України у Житомирській області 1 посада, ГУ ДСНС України у Закарпатській області 2 посади, ГУ ДСНС України в Івано-Франківській області 3 посади, ГУ ДСНС України м. Києві 13 посад, ГУ ДСНС України у Київській області 5 посад, ГУ ДСНС України у Кіровоградській області 5 посад, ГУ ДСНС України у Полтавській області 6 посад, ГУ ДСНС України у Рівненській області 7 посад, ГУ ДСНС України у Харківській області 6 посад, ГУ ДСНС України у Хмельницькій області - 2 посади, ГУ ДСНС України у Черкаській області 3 посади, ГУ ДСНС України у Чернігівській області 1 посада.

Однак, належних та допустимих доказів про ознайомлення ОСОБА_1 з пропозицією зайняття всіх вакантних посад у територіальних органах ДСНС та підпорядкованих підрозділах (акт про ознайомлення або акт про відмову позивача розписатися в ознайомленні з переліком вакантних посад), відповідачем, у відповідності до вимог ст. ст. 77-81 ЦПК України, суду не надано, а сам позивач категорично заперечує факт ознайомлення з переліком таких вакантних посад.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає встановленим, що покладений законом обов`язок ознайомити працівника, який вивільнюється, з всіма існуючими вакансіями у територіальних органах ДСНС України, незалежно від того, в якому структурному підрозділі (філії) такий працівник працював, які б могли бути запропоновані позивачу, з урахуванням його кваліфікації, досвіду та освіти, АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області не виконав.

За таких обставин, установивши, що відповідач своєчасно та належним чином повідомив ОСОБА_1 про наступне вивільнення та дотримав норми статті 42 КЗпП України, однак не виконав обов`язку запропонувати йому усі наявні вакансії на час його звільнення, належними і допустимими доказами не довів, що освіта, кваліфікація та досвід позивача не відповідали кваліфікаційним вимогам усіх вакантних посад, хоча це було його обов`язком, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, зокрема положення пункту 1 частини першої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

Отже, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про визнання незаконним наказу відповідача № 249 від 25.09.2023 року про звільнення позивача з роботи та поновлення останнього на посаді начальника водолазно-рятувального відділення водолазно-рятувальної групи (смт. Затока Білгород-Дністровського району) водолазно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області.

Аргументи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Згідно із статтею 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин.

При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Суд першої інстанції правильно вважав, що позивач пропустив строк звернення до суду із позовом з поважних причин, оскільки ОСОБА_1 вперше оскаржив наказ про звільнення в порядку адміністративного судочинства у місячний строк про що свідчить ухвала Одеського окружного адміністративного суду від 21.11.2023 року про відкриття провадження у справі. Однак, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 року провадження у справі було закрите у зв`язку із тим, що дана справа не може бути розглянута у порядку адміністративного судочинства (а. с. 34-35).

З таким висновком погоджується й апеляційний суд, оскільки наведені обставини свідчать про поважність причин пропуску позивачем передбаченого статтею 233 КЗпП України строку, враховуючи, що вперше позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом у місячний строк, а після отримання ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 року про закриття провадження, ОСОБА_1 звернувся із цивільним позовом до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у розумний строк.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про неправильну оцінку судом доказів, які надані сторонами та неправильне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 22.07.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова