Справа № 277/594/25
Номер рядка звіту 17
РІШЕННЯ

іменем України

"10" липня 2025 р. с-ще Ємільчине

Ємільчинський районний суд Житомирської області

в складі: головуючого судді Заполовського В.В.

за участю секретаря с/з Лук`янчук Т.В.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, відповідно до вимог ст. 247 ч. 2 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

в с т а н о в и в:

ТОВ «Українські фінансові операції» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4223142 від 17.12.2023 року в розмірі 120397,62 грн., судовий збір в розмірі 2422,40 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн.

Вимоги мотивує тим, що 17.12.2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4223142, відповідно до умов якого кредитор надав відповідачу кредит у сумі 14000 грн. на строк 350 днів шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № НОМЕР_1 , а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені кредитним договором.

ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання за договором кредиту виконало в повному обсязі.

На виконання своїх зобов`язань за кредитним договором відповідач у період з 17.12.2023 року по 23.09.2024 року на рахунок первісного кредитора сплатив кошти в сумі 16099,79 грн., які спрямовані на оплату тіла кредиту в розмірі 0,02 грн. та оплату процентів за користування кредитом у розмірі 16099,77 грн.

23.09.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» на підставі договору факторингу №23/09/2024 за плату відступило, а ТОВ «Українські фінансові операції» набуло право грошової вимоги до відповідача.

Відповідно до умов укладеного договору факторингу №23/09/2024 від 23.09.2024 року до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором №4223142 від 17.12.2023 року загальна сума заборгованості склала 96597,62 грн., з якої заборгованість з тіла кредиту 13999,98 грн., заборгованості за процентами 82597,64 грн.

Представник позивача зазначив, що в межах строку дії договору, укладеного між первісним кредитором та відповідачем, ТОВ «Українські фінансові операції» у період з 24.09.2024 року по 30.11.2024 року здійснено нарахування процентів у сумі 23800 грн., а тому загальна сума відсотків становить 106397,64 грн.

Представник позивача також зазначив, що при подачі позову було сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн.

21.05.2025 року по справі було відкрито провадження та розгляд справи призначено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

19.06.2025 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнала частково, а саме про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» коштів у сумі 4900,21 грн., 1640 грн. витрат на правову допомогу, в решті позовних вимог просила відмовити. В обґрунтування відзиву на позовну заяву посилається на те, що 17.12.2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір №4223142 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти в розмірі 14000 грн. Відповідачем було виплачено первісному кредитору 16099,79 грн. та представник відповідача вважає, що тіло кредиту фактично було виплачено. Представник відповідача не погоджується з нарахованими відсотками, зазначивши, що вони є несправедливими у розумінні ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки встановлює вимогу щодо сплати відповідачем, як споживачем послуг банку, непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) в разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором. Представник відповідача вважає, що співмірним до тіла кредиту є розмір відсотків не більше 7000 грн. Таким чином відповідач визнає борг у розмірі 14000 грн. тіло кредиту та 7000 грн. відсотків. З урахуванням виплачених відповідачем коштів до стягнення підлягають кошти у сумі 4900,21 грн.

Щодо витрат на правничу допомогу у сумі 10000 грн. представник відповідача вважає таку суму значно завищеною та вважає, що вона підлягає зменшенню до 1640 грн.

У відповіді на відзив, що надійшов до суду 20.06.2025 року, представник позивача просив позовну заяву ТОВ «Українські фінансові операції» задовольнити у повному обсязі, зазначивши, що відповідач не надав доказів повного виконання зобов`язань за договором №4223142 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 17.12.2023 року. Відповідачем було частково здійснено оплату кредиту в сумі 16099,79 грн., з яких 0,02 грн. спрямовані на оплату тіла кредиту та 16099,77 грн. на оплату процентів за користування кредитом. Детальний розрахунок заборгованості та оплат, здійснених відповідачем, зазначений в розрахунку заборгованості. Зазначене спростовує позицію відповідача щодо фактичної сплати тіла кредиту.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, у відповіді на відзив просив розглядати справу у його відсутності.

Відповідач, представник відповідача в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 17.12.2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4223142, відповідно до п.1.2 якого товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сума кредиту (загальний розмір) складає 14000 грн. Строк кредиту 350 днів. Детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів визначені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є Додатком №1 до цього договору (п.1.3 договору).

Відповідно до п.1.4 кредитного договору тип процентної ставки фіксована. Стандартна процентна ставка становить 2,50% в день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього договору.

Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 136500 грн. (п.1.6 договору).

Згідно п.2.1 кредитного договору кредит надається товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) № НОМЕР_2 .

Відповідно до п. п. 2.2, 2.5 договору дата надання кредиту 17.12.2023 року або 18.12.2023 року. Кредит вважається погашеним в день отримання товариством коштів в погашення заборгованості за кредитом.

Нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт» (п.3.1 договору).

Згідно п.4.1 сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно з графіком платежів.

П. 4.6 кредитного договору передбачено, що клієнт здійснює платежі за договором у розмірі та у строки визначені цим договором. У разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за цим договором у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у черговості згідно зі ст.19 ЗУ «Про споживче кредитування», а саме: у першу чергу здійснюються платежі з повернення простроченої суми кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; у другу чергу сплачується сума кредиту та проценти за користування кредитом; у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору.

П. 5.1 кредитного договору передбачено, що товариство має право вимагати від клієнта повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом та виконання всіх інших встановлених договором зобов`язань.

Даний договір відповідно до п.9.7 підписаний клієнтом з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

З Додатку №1 до Договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4223142 від 17.12.2023 року, що є Таблицею обчислення загальної вартості кредиту для клієнта (споживача) та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, слідує, що ОСОБА_1 видано кредит у сумі 14000 грн. на 350 днів з 17.12.2023 року до 30.11.2024 року, проценти за користування кредитом за вказаний період становлять 122500 грн., загальна вартість кредиту 136500 грн.

Даною Таблицею визначено суму періодичних платежів, які йдуть на погашення процентів за користування кредитом, а останній платіж на погашення відсотків та тіла кредиту.

Таким чином Таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит передбачено дату видачі кредиту, періодичність сплати кредитних коштів, які складаються із суми погашення кредиту, процентів за користування кредитом, загальну вартість кредиту.

Кредитний договір, Таблиця обчислення загальної вартості кредиту підписані ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Аналогічні положення зазначені і в паспорті споживчого кредиту, з якими ознайомився ОСОБА_1 , що підтверджується його електронним підписом.

З розрахунку заборгованості за договором №4223142 від 17.12.2023 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту, складеного ТОВ «Лінеура Україна», слідує, що ОСОБА_1 здійснив погашення заборгованості 08.01.2024 року, а саме 0,01 грн. в рахунок погашення тіла кредиту та 8050 грн. в рахунок погашення процентів за користування кредитом; 31.01.2024 року здійснив погашення заборгованості, а саме 0,01 грн. в рахунок погашення тіла кредиту та 8049,77 грн. в рахунок погашення процентів за користування кредитом. Станом на 23.09.2024 року загальна сума заборгованості становить 96597,62 грн.

Заперечуючи проти розміру заборгованості, визначеного кредитором, представник відповідача навела у відзиві на позов власний розрахунок та зазначила, що на виконання умов договору відповідач сплатив 16099,79 грн. в перші місяці строку дії договору, таким чином фактично повністю сплатив розмір наданого йому кредиту в сумі 14000 грн. та частково сплатив відсотки.

Разом з тим, при дослідженні судом розрахунку заборгованості, складеного первісним кредитором станом на 23 вересня 2024 року, встановлено, що сплачені відповідачем кошти було враховано при складенні цього розрахунку. Вищезазначені кошти було спрямовано на сплату відсотків за користування кредитом відповідно до узгодженого сторонами розміру.

Тобто, розрахунок заборгованості, проведений первісним кредитором, слід визнати правильним та таким, що відповідає умовам кредитного договору та фактично сплаченим відповідачем коштам.

23.09.2024 року між ТОВ «Українські фінансові операції» (Фактор) та ТОВ «Лінеура Україна» укладено договір факторингу №23/09/2024, згідно умов якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом, пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту.

Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно Додатку №1 та є невід`ємною частиною договору.

Згідно п.1.2 договору факторингу перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно Додатку №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до акту прийому-передачі реєстру боржників за Договором факторингу №23/09/2024 від 23.09.2024 року фактор та клієнт уклали даний акт про те, що на виконання п.1.2 Договору факторингу №23/09/2024 від 23.09.2024 року про наступне: клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників кількістю 4493, після чого, з урахуванням п.1.2 Договору факторингу №23/09/2024 від 23.09.2024 року, від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей.

Реєстр боржників передано в повному об`ємі відповідно до умов Договору факторингу №23/09/2024 від 23.09.2024 року, будь-які зауваження до зазначеного Реєстру Боржників відсутні.

З Витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу №23/09/2024 від 23.09.2024 року слідує, що ОСОБА_1 є боржником за кредитним договором №4223142, сума заборгованості становить 96597,62 грн., яка складається з: 13999,98 грн. суми заборгованості за основною сумою боргу; 82597,64 грн. суми заборгованості за процентами.

Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

З правової позиції висловленої Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 року у справі №6-979цс15 слідує, що за змістом вказаних вище положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором, складеного ТОВ «Українські фінансові операції», останнім здійснено нарахування ОСОБА_1 процентів за користування кредитом у період з 24.09.2024 року по 30.11.2024 року, тобто в період строку дії кредитного договору, в сумі 23800 грн.

У відповідності до ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 ст.1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст.1047 ЦК України).

Ч.1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином факт існування кредитних відносин між сторонами підтверджується кредитним договором та договором факторингу.

Разом з тим, щодо розміру заявлених до стягнення з відповідача процентів суд зазначає, що відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.

Крім того, з огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.

Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року №39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Пунктом 1.2 вищезазначеної Резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору.

Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац 3 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11 липня 2013 року, №7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та частинах 1-2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити.

Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення.

У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами.

Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі №132/1006/19 провадження №61-1602св20.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 викладено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

У пункті 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Таким чином суд приходить до висновку, що встановлений сторонами договору розмір відсотків є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне зменшити розмір процентів до 13999,98 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості, яка підлягає до стягнення на користь позивача становитиме 27999,96 грн.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, з огляду на те, що позов задоволено на 23,26% (27999,96 грн./120397,62 грн. х 100%), на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 563,45 грн. (2422,40 грн. х 23,26%).

Згідно ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Представником відповідача заявлено клопотання про зменшення витрат на правову допомогу до 1640 грн.

В матеріалах справи наявні заявка №4223142 від 24.02.2025 року на виконання доручення до договору №01/08/2024-А від 01.08.2024 року, в якій зазначено види наданих робіт та їх вартість, а саме на загальну суму 2000 грн., платіжне доручення на загальну суму 10000 грн., акт №4223142 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) згідно договору №01/08/2024-А від 01.08.2024 року, договір №01/08/2024-А про надання юридичних послуг від 01.08.2024 року.

Враховуючи складність справи, яка є малозначною та однотипною, а також виконані адвокатом роботи (надані послуги) щодо складання позовної заяви та написання відповіді на відзив, розмір задоволених позовних вимог, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 гривень.

На підставі ст.ст.11, 212, 509, 525, 526, 626, 628, 633, 638, 1048, 1049, 1054 ЦК України, постанови Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі №6-979цс15, та керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 247, 258, 259, 263-265, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ТОВ «Українські фінансові операції» (код , юридична адреса: 03045, м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, 27, приміщення 2) заборгованість за договором №4223142 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 17.12.2023 року в сумі 27999 (двадцять сім тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) грн. 96 коп., сплачений при подачі позовної заяви судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 563 (п`ятсот шістдесят три) грн. 45 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн., а всього кошти в сумі 33563 (тридцять три тисяч п`ятсот шістдесят три) грн. 41 коп., відмовивши у задоволенні решти позову за безпідставністю.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Житомирського апеляційного суду через Ємільчинський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: В. В. Заполовський