ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/536/25 Номер провадження 22-ц/814/2806/25Головуючий у 1-й інстанції Вірченко О. М. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 квітня 2025 року (час ухвалення судового рішення з 16:01:06 до 16:13:26 год; дата складання повного текста судового рішення - 15 квітня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Миргородської міської ради (орган опіки та піклування, служба у справах дітей), про визначення місця проживання дитини та встановлення факту, що має юридичне значення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з її батьком ОСОБА_1 за його місцем проживання: АДРЕСА_1 ;

малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити на утриманні, самостійному вихованні та проживанні з її батьком - ОСОБА_1 за його місцем проживання: АДРЕСА_1 ;

встановити факт, що ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , самостійно виховує та утримує малолітню дитину - дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову вказував, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. У період з жовтня 2019 року по вересень 2021 року вони проживали однією сім`єю. 09 березня 2022 року відповідачка виїхала з України до Польщі, з 02 листопада 2023 року постійно проживає і працює у м. Варшаві. ОСОБА_2 самоусунулася від виховання своєї малолітньої дитини, яка з моменту їхнього окремого проживання постійно проживає разом з батьком та знаходиться на його повному утриманні. Рішенням Миргородського міськрайонного суду від 04 квітня 2024 року позивача звільнено від сплати аліментів на користь відповідачки на утримання дитини, оскільки з 29 червня 2023 року дочка проживає з ним за адресою: АДРЕСА_1 . Встановлення місця проживання дочки разом із батьком та встановлення факту перебування дитини на його особистому утриманні необхідне для забезпечення захисту прав та інтересів дитини, а також його прав та інтересів як батька, у тому числі - переміщення разом з дитиною без нотаріальної згоди матері, тощо.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 квітня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Миргородської міської ради (орган опіки та піклування, служба у справах дітей), про визначення місця проживання дитини та встановлення факту, що має юридичне значення, відмовлено за недоведеністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що його позовна заява не містить достатнього нормативного обґрунтування, оскільки вибрати і застосувати до спірних правовідносин відповідну норму права повинен був суд першої інстанції. Натомість, він не лише не зробив цього, але ще й не розібрався у спірних правовідносинах, неповністю з`ясувавши обставини справи, що, відповідно, призвело до прийняття ним незаконного рішення.

Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Миргородської міської ради № 61/23 від 12.10.2023 «Про визначення місця проживання дитини» і не враховано, що дитина з березня 2022 року проживає разом з батьком, який тривалий час одноособово забезпечує піклування, захист і безпеку дочки, має бажання та змогу це робити надалі. Дитина навчається в дитячому садочку, забезпечена всіма необхідними засобами для навчання. Батько має близькі довірчі стосунки з дочкою, що добре впливає на психоемоційний стан дитини. Крім того, сама дитина бажає жити з батьком, має прихильність саме до батька, який створив усі необхідні умови для її проживання, виховання, навчання, фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі, тобто судом не враховано тієї обставини, що, виходячи з найкращих інтересів дитини, балансу інтересів дитини та її батьків, встановлення місця проживання дитини з батьком буде максимально відповідати інтересам дитини.

Також зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що визначення місця проживання дитини з батьком не впливає на її взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків не позбавляє іншого з подружжя батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Вказує, що посилання суду в оскаржуваному рішенні на те, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини не заслуговує на увагу, оскільки, по-перше, саме по собі пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини з батьком дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини, а, по-друге, Верховний Суд ще у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 334/3710/22 наголосив на тому, що відсутність задокументованих заперечень з боку матері щодо проживання дитини разом з батьком на момент пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору в такій справі.

Звертає увагу, що суд першої інстанції знову помилився, коли зазначив, що саме по собі встановлення судом факту виховання та утримання дитини батьком без участі матері не породжує для позивача юридичних наслідків, тобто від встановлення вказаного факту не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього, що жодний нормативно-правовий акт, який регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати актом факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні, і що такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Підкреслює, що судом першої інстанції не враховано той факт, що позивач є військовозобов`язаним громадянином України чоловічої статі призовного віку, який у будь-який момент може бути призваний на військову службу під час мобілізації, маючи при цьому законну підставу для відстрочки від призову.

Вважає, що суд першої інстанції невірно виснував, що факт самостійного виховання та утримання дитини може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав, оскільки, по-перше, такий вид судового рішення, як рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини прямо передбачений законодавством (зазначений вище Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560) та жодним чином не порушує вимоги вже згаданої статті 315 ЦПК України, а, по-друге, наразі законодавство не пов`язує факт самостійного виховання та утримання дитини одним з батьків із вимогою про позбавлення батьківських прав другого з батьків. Факт самостійного виховання та утримання дитини і процедура позбавлення батьківських прав - це речі жодним чином не пов`язані між собою.

Зазначає, що матеріали справи, взагалі, не містять жодних доказів того, що ініціювання ним цього спору у суді є способом ухилення від мобілізації. Від обов`язку по захисту суверенітету та територіальної цілісності України він не відмовляється, проте на даний момент він дбає про інтереси малолітньої дитини, і така його позиція, між іншим, повністю підтримана третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно Миргородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Миргородському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) 24 березня 2023 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.10).

Рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 18 жовтня 2023 року «Про визначення місця проживання дитини» місце проживання ОСОБА_3 визначено з батьком ОСОБА_1 за місцем його проживання (а.с.17, 22).

Відповідно до довідки від 06 серпня 2021 року № 06-29/3097, витягу з реєстру Миргородської територіальної громади від 13 квітня 2023 року № 2023/002980398 місце проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18, 19).

Згідно зі свідоцтвом на право власності на житло від 11 лютого 1998 року квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 (а.с.20).

У відповідності з довідкою від 03 лютого 2025 року № 02-21/08 ОСОБА_3 відвідує ЗДО (дитячий садок) Миргородської гімназії № 2 «Гелікон», батько приводить та забирає дитину, відвідує збори, цікавиться її життям (а.с.23).

Рішенням суду від 04 квітня 2024 року (справа №541/53/24), яке набрало законної сили 07 травня 2024 року, ОСОБА_1 звільнено від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , стягнутих на підставі судового наказу, виданого Миргородським міськрайонним судом Полтавської області 26 травня 2023 року № 541/1784/23 (а.с.15 -16).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що саме по собі встановлення судом факту виховання та утримання дитини батьком без участі матері не породжує для позивача юридичних наслідків, тобто від встановлення вказаного факту не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього.

Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати судовим актом факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні.

Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав. Крім того, судом під час вирішення спору у позовному провадженні щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення при вирішенні такого спору.

Питання належного виховання дітей, досягнення порозуміння між батьками і дітьми, відповідальності батьків за неналежне виконання батьківських обов`язків завжди є важливими й актуальними. Закон України «Про охорону дитинства» передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Таким чином, відповідальність щодо виховання дітей покладена на обох батьків незалежно від того, проживають вони разом чи окремо, оскільки обов`язок здійснювати належне виховання та нагляд за малолітньою дитиною є рівним для обох з них.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вимогами статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Як зазначає Верховний Суд, право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві, що кореспондується із положеннями ч. 1 ст. 20 ЦК України та ст. ст. 3, 4, ЦПК України.

Між тим, сам факт звернення сторони позивача до суду в позовному провадженні не усуває обов`язку позивача пред`явити позовні вимоги до належного відповідача по справі, а не до будь-якої фізичної чи юридичної особи.

У ході судового розгляду, як і на підготовчій стадії судового розгляду судом зверталася увага сторони позивача на той факт, що судом в порядку позовного провадження судом розглядається саме спір про право, який виник між фізичними чи юридичними особами, де особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного позову є встановлення факту перебування на утриманні позивача ОСОБА_1 його малолітньої дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Підставою позову позивач вказав те, що встановлення факту перебування малолітньої дочки на утриманні необхідно для оформлення йому в установленому порядку відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, що передбачено п.3 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Згідно п.3 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» н е підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Відповідно до п.3 ч. 1 Додатку 5 Переліку документів, що подаються військовозобов?язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою КМ України №560 від 16.05.2024, документами, що підтверджують право на відстрочку з підстав, передбачених п.3 ч.1 вказаного Закону, (у редакції від 04.10.2024, чинній на час ухвалення рішення), є свідоцтво про народження дітей (трьох і більше) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та один із документів: свідоцтво про реєстрацію шлюбу з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше) або рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), або рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання з тим із батьків, який є військовозобов`язаним, або письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти та участь другого з батьків у їх вихованні, або рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, а також договір про сплату аліментів на дитину.

Згідно ч.1,2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Розглядаючи позов, суд першої інстанції правильно визначився з характером правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що у сторін є спільна малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з ОСОБА_1 та перебуває на його утриманні.

Тобто спір між сторонами відсутній, а звернення ОСОБА_1 до суду, як вказує сам позивач, викликано необхідністю в оформленні в установленому порядку відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Також колегія суддів апеляційного суду зазначає, що 09.05.2025 та 31.05.2025 до п.3 ч.1 Додатку 5 Переліку документів, що подаються військовозобов?язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою КМУ №560 від 16.05.2024, внесено зміни, згідно яких документами, що підтверджують право на відстрочку з підстав, передбачених п.3 ч.1 вказаного Закону, є свідоцтво про народження кожної дитини із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та (або) рішення суду про встановлення факту перебування дитини (дітей) на утриманні військовозобов`язаного (за наявності), інші документи, на підставі яких у військовозобов`язаного виник обов`язок утримувати падчерку, пасинка до досягнення ними 18 років відповідно до статті 268 Сімейного кодексу України (за наявності), та один з таких документів: свідоцтво про шлюб з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше); рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), що є військовозобов`язаним; рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), що є військовозобов`язаним; письмовий договір між батьками про те, з ким з батьків будуть проживати діти, та про участь другого з батьків у їх вихованні; свідоцтво про шлюб з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше) та документи, які свідчать про відсутність у малолітніх, неповнолітніх падчерки, пасинка матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або про те, що такі особи не можуть з поважних причин надавати їм належне утримання (свідоцтво про смерть; витяг з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин; рішення суду про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим; вирок суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі; висновок медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я чи витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, якщо зазначені мати, батько, дід, баба, повнолітні брати та сестри самі потребують постійного догляду; рішення суду про позбавлення батьківських прав матері, батька); інформація з Єдиного реєстру боржників про відсутність в Реєстрі відомостей про військовозобов`язаного за категорією стягнення (характером зобов`язання) "стягнення аліментів" з датою формування такої інформації не пізніше ніж за п`ять днів до дня подання заяви про надання відстрочки.

Таким чином, законодавець унормував перелік документів, що подаються військовозобов?язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

У межах розгляду цієї справи не встановлено, що відповідачка порушує, не визнає або оспорює право позивача із порушеного у позові питання. Як правильно встановив суд першої інстанції, сторона позивача не надала суду доказів на підтвердження доводів та підстав позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що саме судове рішення про визначення місця проживання дитини саме з ним буде максимально відповідати найкращим інтересам дитини, колегія суддів не бере до уваги, оскільки відповідачкою не заперечується факт проживання дитини з батьком та вказаний факт встановлено рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області № 387 від 18 жовтня 2023 року (а.с.17).

Проаналізувавши питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, наведені апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Враховуючи встановлене, конкретні обставини справи і характер спірних правовідносин, апеляційний суд вважає, що інші доводи апеляційної скарги не є істотними та такими, що потребують детального аналізу задля забезпечення вимог п.1 ст.6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 14 липня 2025 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов