Справа № 212/8398/25
У Х В А Л А

23 липня 2025 року м. Кривий Ріг

Суддя Покровського районного суду міста Кривого Рогу Козлов Ю.В., вивчивши матеріали заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення позову, -

ВСТАНОВИВ:

21.07.2025 року представник позивача звернувся до суду з заявою до ОСОБА_2 про забезпечення позову в порядку ст.152 ЦПК України. Заявник повідомляє у своєї заяві, що між сторонами за майбутнім позовом було укладено договір позики посвідчений місцевим нотаріусом. Подія відбулася у м.Вільнюс, Литовської Республіки. Сума договору позики склала 5 882 400 гривень у еквіваленті до готівки переданої позичальнику у валюті ЄС 120 000 євро. Строк повернення за договором 09 червня 2025 року. Заявник подання заяви мотивує тим, що у вказаний строк борг не було повернено і є побоювання, що виконання договору зі сторони боржника не відбудеться добровільно.

При підготовці справи до розгляду встановлено, що заява не відповідає вимогам, встановленим ст.151 ЦПК України, а саме: не зазначено повне ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) заявника та відповідача як того вимагає ч.1,2 ст.?151 ЦПК України. Суд зауважує на тому, що нові правила написання фізичних осіб без вказання по-батькові не позбавляє обов`язку заявника виконувати приписи процесуального закону.

Згідно п.4 Пленуму ВСУ від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд розглядаючи заяву про забезпечення позову, суддя має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою. Вивчивши заяву про забезпечення позову, суд немає можливості встановити належним чином дані позивача та відповідача (відсутні, згідно вимог закону - ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника, його місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта (для фізичних осіб - громадян України). Законодавцем не випадково створено відповідний перелік вимог щодо ідентифікації особи при поданні заяви до суду. Це створено для того, щоб відповідати принципу юридичної визначеності, оскільки ухвалення будь-яких рішень відносно належним чином невстановленої особи може призвести до неправомірного втручання в права інших осіб або ж виконання ухвали відносно не того суб`єкта правовідносин.

Крім того, ч.3 ст.150 ЦПК України визначає, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Керуючись принципами необхідності, співмірності та обґрунтованості, суд не може оцінити співвідношення шкоди від арешту майна зі шкодою незабезпечення позову. В даному випадку, через відсутність просто навіть переліку майна, на який, на думку позивача, має бути накладено арешт, суд не має можливості оцінити та проаналізувати чи буде дотримано принципу розумності та співмірності вимог заявника та відповідно переліку майна відповідача за майбутнім позовом та вартості цього майна. Разом з тим, заявник не намагаючись притримуватися зазначеного вище принципу (співмірності вимог та можливих негативних наслідків) назначає розмір зустрічного забезпечення в сумі, що в 600 разів меншу за суму позову. Принцип співмірності тут грубо порушується заявником, що говорить про невиконання приписів ст.151 ЦПК України при подданні заяви про забезпечення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків. Заявник, між тим, повідомляє, що боржник є підприємцем та здійснює підприємницьку діяльність. Суд, таким чином, з огляду на вказані вище аргументи, позбавлений можливості визначити дотримання вимог закону виходячи із принципів розумності та співмірності вимог заявника та можливих наслідків, які можуть мати місце при забезпеченні позову у вказаний заявником спосіб. Тобто, доказів які б дали змогу суду оцінити відповідність заяви приписам процесуального закону про зміст та форму заяви про забезпечення позову, заявником суду надано не було. Заявник лише обмежився сповіщенням про суму боргу, про дату виконання договору, яка прострочена і щільно перелічив норми закону, що регламентують подання заяви про забезпечення позову але не спромігся їх виконати.

Суд звертає увагу заявника, також, і на той факт, що у укладеному між сторонами договорі позики і посвідченому належним чином у відповідності до законодавства Литовської Республіки, чітко зазначено що позикодавець має право звернутися до нотаріуса, що посвідчив цей договір за видачею виконавчого документа, який в силу міжнародних домовленостей між Україною та Литовською Республікою може бути звернутий до виконання на території України.

Отже, у укладеному договорі прописана процедура досудового врегулювання можливого спору пов`язаного з невиконанням договору боржником. Тобто, існує набагато ефективніший засіб впливу на боржника, з виключенням стадії судового розгляду і витратою часу на цей спосіб.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається, проте суд не має об`єктивної можливості надати їм належну оцінку через відсутність доказів у заяві про що зазначено вище.

На підставі викладеного, суд, дослідивши заяву про забезпечення позову та додані до неї матеріали, керуючись ч.10 ст.153 ЦПК України приходить до висновку про необхідність повернення заяви позивачеві.

Керуючись ст.150, 151, 152 ,153 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву про забезпечення позову ОСОБА_3 (представника ОСОБА_1 ) про забезпечення позову повернути заявнику роз`яснивши, що повернення цієї заяви не перешкоджає повторному зверненню до суду у встановленому законом порядку.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання до Дніпровського апеляційного суду. У разі якщо ухвалу не було вручено у день її складання, учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії ухвали.

Суддя Ю. В. КОЗЛОВ