ПОСТАНОВА

Іменем України

23 липня 2025 року м. Кропивницький

справа № 386/161/25

провадження № 22-ц/4809/971/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Єгорової С. М. (суддя-доповідач), суддів: Карпенка О. Л., Письменного О. А.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 17 березня 2025 року у складі головуючого судді Запорожця О. М.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

У січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Кредитним договором №3731237 від 23 травня 2021 року у розмірі 44 917,99 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 6 000 грн, а також сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2 422, 40 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 23 травня 2021 року відповідач за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, подав заявку в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті Товариства з обмеженою відповідальнісю «Мілоан» на отримання кредиту № 3731237. Дана заявка знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті товариства.

Законодавством України передбачено, що оформлення кредиту онлайн із використанням одноразового пароля прирівнюється до підписання договору в паперовій формі власноручним підписом. З урахуванням зазначеного, ТОВ «Мілоан» направило ОСОБА_1 електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при веденні якого відповідач підтвердив прийняття умов кредитного договору №3731237 від 23 травня 2021 року, ці відомості знаходяться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті товариства.

Відповідно до умов кредитного договору, ОСОБА_1 до укладення договору отримав проєкт цього кредитного договору разом з додатками (в електронному вигляді в особистому кабінеті), ознайомився з усіма його умовами та правилами, що розміщені на веб-сайті товариства та є невід`ємною частиною цього договору. Правила надання фінансових кредитів товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» розміщені для ознайомлення на офіційному веб-сайті кредитодавця.

Таким чином, відповідач уклав договір про споживчий кредит №3731237 від 23 травня 2021 року з ТОВ «Мілоан», за умовами якого йому були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 20 000 грн.

11 листопада 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» було укладено Договір відступлення прав вимоги №12Т, за умовами якого позивач набув право вимоги за кредитним договором №3731237 від 23 травня 2021 року до ОСОБА_1 .

Згідно витягу з додатку до договору про відступлення права вимоги №12Т від 11 листопада 2021 року, сума боргу відповідача перед новим кредитором складає 44 917,99 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту - 14 929 грн; заборгованість за відсотками - 27 988,99 грн; заборгованість за комісійними винагородами - 2 000 грн.

Оскільки відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, заборгованість не сплачує, позивач звернувся до суду з цим позовом за захистом порушених прав.

Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 17 березня 2025 року відмовлено в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що позивач жодним чином не довів факту виникнення між ТОВ «Мілоан» та відповідачем зобов`язальних правовідносин на відповідних договірних умовах, які б були прийняті відповідачем, та отримання відповідачем кредитних коштів, тобто не довів факту існування боргових зобов`язань відповідача перед кредитором.

Крім того, суд вказав, що із долучених до позовної заяви додатків до договору відступлення прав вимоги №12 Т від 11 листопада 2021 року неможливо встановити за якими саме договорами «Мілоан» відступило право вимоги ТОВ «Діджи Фінанс», адже вказані додатки не містять будь-якої інформації.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» подало до Кропивницького апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 17 березня 2025 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи, а тому рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим, ухваленим без належного з`ясування обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вказано, що суд мав змогу переконатись у наявності підпису на електронному договорі та побачити одноразовий ідентифікатор, завантаживши та відкривши PDF файл договору, який міститься в матеріалах справи у додатках до позову, що подані в електронному кабінету, за використання програмного забезпечення, призначеного для читання PDF файлів,.

Так, договір про споживчий кредит з додатками до нього було підписано відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, чим підтверджено укладання між ним та первісним кредитором такого правочину в електронній формі, оскільки без здійснення входу на сайт кредитора за допомогою логіна та пароля до особистого кабінету, внесення своїх персональних даних, номера телефону, договір з додатками до нього між сторонами не було б укладено.

Крім того, позивач зазначив, що наявна в матеріалах справи копія платіжного доручення є належним та допустимим доказом на підтвердження перерахування первісним кредитором кредитних коштів відповідачу на умовах, визначених договором про споживчий кредит № 3731237 від 23 травня 2021 року.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не подано, що згідно ч.3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини справи.

Судом першої інстанції встановлено, що матеріали справи містять світлокопію договору про споживчий кредит, в якому його сторонами в графі «Позичальник» зазначено ОСОБА_1 , а в графі «Кредитодавець» - ТОВ «Мілоан» (а.с.26-29).

Крім того, матеріали цивільної справи містять анкету-заяву на кредит №3731237 від 23 травня 2021 року (а.с.10), відомість про щоденні нарахування та погашення кредиту (а.с.13-14), графік платежів (а.с.30).

Згідно із копією платіжного доручення № 46933896 від 23 травня 2021 року платником ТОВ «Мілоан» отримувачу ОСОБА_1 було перераховано кошти згідно договору 3731237 в сумі 20 000 грн (а. с. 32).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за № 3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України).

Так, за ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

В силу ст. ст. 509, 525-526, 598, 610, 611, 622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов`язань, які не виконані належним чином.

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Статтею 1081 ЦК України передбачено, що клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред`явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що згідно з доданої до позовної заяви Анкети-заяви на кредит № 3731237, яка створена 23 травня 2021 року на сайті miloan.ua, позичальнику ОСОБА_1 погоджено суму кредитуванняв розмірі 20 000 грн на строк 30 днів, комісію за надання кредиту в розмірі за ставкою 10 % від суми кредиту за договором та проценти за користування кредитом за ставкою 1,25 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (а. с. 10).

Відповідно до копії договору про споживчий кредит № 3731237 від 23 травня 2021 року з додатками у виді графіка платежів та паспорта споживчого кредиту № 3731237, ТОВ «Мілоан» зобов`язалось надати ОСОБА_1 грошові кошти (фінансовий кредит) в сумі 20 000 грн на строк 30 днів до 22 червня 2021 року, шляхом переказу на картковий рахунок, із встановленням процентів за користування кредитом за ставкою 1,25 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом та комісії за надання кредиту за ставкою 10 % від суми кредиту одноразово (а. с. 26-31).

Пунктом 2.3.1.2. вказаного договору передбачено, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах. Проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п.1.6. договору.

Положеннями п. 6.1 та п. 6.2 вищевказаного договору передбачено, що він укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний зокрема через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.

Розміщені в особистому кабінеті позичальника проєкт цього кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицію товариства про укладення кредитного договору (оферта). Відповідь про прийняття пропозиції про укладання цього кредитного договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається товариством електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цього кредитного договору/ електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту). Електронне повідомлення (акцепт) може бути відправлене позичальником через сайт товариства, мобільний додаток або у SMS-повідомленні з мобільного телефонного номеру позичальника на номер 2277 (вартість відправки SMS-повідомлення для позичальника визначено у правилах). Після укладення цей кредитний договір надається позичальнику шляхом розміщення в особистому кабінеті позичальника. Додатково укладений електронний кредитний договір та/або повідомлення про його укладення може бути на розсуд товариства направлено позичальнику на електронну пошту або іншими каналами (засобами) зв`язку, наданими позичальником товариству.

Згідно платіжного доручення № 46933896 від 23 травня 2021 року платником ТОВ «Мілоан» отримувачу ОСОБА_1 було перераховано кошти згідно договору 3731237 в сумі 20 000 грн (а. с. 32).

Відповідно до копії Договору відступлення прав вимоги № 12Т від 11 листопада 2021 року, укладеного між ТОВ «Мілоан» та позивачем, останній набув належні кредиторові права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками (а. с. 15-22).

Згідно до копії витягу з Додатку до Договору факторингу № 12Т від 11 листопада 2021 року позивач набув права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 3731237 від 23 травня 2021 року на суму 44 917,99 коп, яка складає: 14 929 грн - заборгованість за тілом кредиту, 27 988, 99 грн - заборгованість за відсотками, 2 000 грн - заборгованість за комісією (а. с. 12).

З аналізу наданих стороною позивача доказів установлено, що між відповідачем з однієї сторони та ТОВ «Мілоан» з іншої, склалися кредитні правовідносини на підставі укладеного між ними договору в електронній формі.

ТОВ «Мілоан» виконало свої зобов`язання за договором та здійснило переказ грошових коштів відповідачу на суму 20 000 грн.

Даних про те, що позичальником були повернуті кошти за вказаними договором, матеріали справи не містять.

За таких обставин, колегія суд приходить до висновку, що наданими позивачем доказами підтверджується, що ТОВ «Діджи Фінанс» у встановленому законом порядку набуло право грошової вимоги по договором, ОСОБА_1 прийняв умови та правила надання банківських послуг шляхом підписання його електронним цифровим підписом, однак, в порушення умов вказаного договору не виконав своїх зобов`язань щодо повернення коштів та сплати відсотків і комісії.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини 1 статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Звертаючись до суду із вказаними позовними вимогами, ТОВ «Діджи Фінанс» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором про споживчий кредит №3731237 від 23 травня 2021 року у розмірі 44 917, 99 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 14 929 грн; заборгованість за відсотками - 27 988,99 грн, заборгованість за комісійними винагородами - 2 000 грн.

Згідно п. 1.1. Договору Кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3. договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. договору (далі - кредит), а позичальник зобов`язався повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором.

Відповідно до п. 1.2. Договору сума (загальний розмір) кредиту становить 20 000,00 грн.

Згідно п. 1.3. Договору кредит надається строком на 30 днів з 23 травня 2021 року.

Відповідно до п. 1.4. Договору термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 22 червня 2021 року.

Згідно до п. 1.5.2. Договору проценти за користування кредитом: 7500.00 грн, які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Відповідно до положень п.2.3. кредитного договору сторони погодили, що строк кредитування може бути продовжений (пролонгований) на пільгових чи на стандартних умовах.

Продовження строку кредитування на пільгових умовах відбувається строком на, три, сім і п`ятнадцять днів за умови сплати позичальником комісії і частини заборгованості за кредитом (тілом).

Продовження строку кредитування на стандартних умовах відбувається у разі, якщо після завершення строку кредитування позичальник продовжує користуватися кредитними коштами. Такий строк користування кредитом сторони визначили тривалістю шістдесят днів.

Отже, у пункті 2.3. сторонами погоджено максимальний строк користування кредитом 60 днів, тобто нарахування процентів за цей період є платою позичальника за правомірне користування кредитними коштами.

Згідно відомості про щоденні нарахування та погашення кредиту (а.с. 13-14), відповідач здійснював часткове погашення заборгованості після 22 червня 2021 року, яке було розподілене на сплату тіла кредиту, процентів і комісії. Отже, відповідно до п.2.3 строк кредитування був продовжений.

Відтак, підписавши договір про споживчий кредит № 3731237 від 23 травня 2021 року, сторони досягли згоди щодо умов, зокрема про нарахування відсотків та можливості продовження строку кредитування, отже нарахування відсотків за кредитним договором № 3731237 від 23 травня 2021 року в загальному розмірі 27988,99 грн є правомірним.

Відповідач, який належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи (а.с.62), не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, не заперечував проти позовних вимог, не надав суду доказів, які спростовують розрахунок кредитної заборгованості чи вказують на її відсутність.

Таким чином, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 3731237 від 23 травня 2021 року у розмірі 44 917, 99 грн є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції безпідставно вважав, що Договір про споживчий кредит № 3731237 від 23 травня 2021 року не містить підпису відповідача.

Зокрема, при перегляді справи, апеляційним судом було встановлено, що долучений ТОВ «Діджи Фінанс» до позовної заяви файл у форматі PDF під назвою «Договір про споживчий кредит № 3731237» містить підпис відповідача ОСОБА_1. (одноразовий ідентифікатор), який стає доступним після завантаження файлу та відкриття його за допомогою програмного забезпечення для перегляду PDF-документів, зокрема, Adobe Reader, а не при перегляді через особистий кабінет у підсистемі «Електронний суд».

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що Договір про споживчий кредит № 3731237 від 23 травня 2021 року не було підписано відповідачем у відповідності до положень ЗУ «Про електронну комерцію».

Крім того, суд першої інстанції помилково посилався на те, що із долучених до позовної заяви додатків до Договору відступлення прав вимоги № 12Т від 23 травня 2021 року неможливо встановити за якими саме договорами ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги ТОВ «Діджи Фінанс».

Так, позивачем до позовної заяви було надано витяг з Додатку до Договору факторингу № 12Т від 11 листопада 2021 року, у відповідності до якого позивач набув права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 3731237 від 23 травня 2021 року на суму 44 917,99 грн, який є належним та допустимим доказом факту відступлення ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Діджи Фінанс» права грошової вимоги за кредитним договором, укладеним із відповідачем.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заявлених позовних вимог та стягнення з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» суми заборгованості за договором про споживчий кредит № 3731237 від 23 травня 2021 року у розмірі 44 917,99 грн.

Щодо вирішення питання про відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

В силу ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ст. 33 «Правил адвокатської етики» єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 та 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

При зверненні до суду з даним позовом, ТОВ «Діджи Фінанс», у позовній заяві вказаний орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу в розмірі 6 000,00 грн.

На підтвердження витрат на правничу допомогу до позовної заяви долучено копію Договору про надання правової допомоги № 42649746 від 01 листопада 2024 року, укладеного між ТОВ «Діджи Фінанс» та адвокатом Стародуб Іриною Володимирівною (а.с.23-25) та додаткову угоду №3731237 від 30 грудня 2024 року до Договору №42649746 про надання правової допомоги від 01 листопада 2024 року

Згідно акту №3731237 від 30 грудня 2024 року про підтвердження факту надання правничої допомоги адвокатом, зазначено, сторони підтвердили, що адвокат Стародуб І. В. надала, а клієнт ТОВ «Діджи Фінанс» прийняв правничу (правову) допомогу загальною вартістю 6 000 грн (а.с.9 зворот).

В апеляційній скарзі позивачем заявлено про стягнення з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу, понесену в суді апеляційної інстанції в розмірі 6 000 грн.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, до апеляційної скарги додано Договір №42649746 про надання правової допомоги від 01 листопада 2024 року, укладений між ТОВ «Діджи Фінанс» та адвокатом Стародуб Іриною Володимирівною, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Стародуб І. В., необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «Діджи Фінанс» щодо стягнення кредитної заборгованості на загальну суму 6 000 грн, додаткову угоду №3731237 від 30 грудня 2024 року до Договору №42649746 про надання правової допомоги від 01 листопада 2024 року та акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконаних робіт,наданих послуг) від 15 квітня 2025 року (а.с.86 зворот - 90).

Так, зокрема зі змісту акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконаних робіт, наданих послуг) від 15 квітня 2025 року установлено, що адвокат Стародуб І. В. надала ТОВ «Діджи Фінанс» правничу допомогу загальною вартістю 6 000 грн (а.с.87 зворот).

Отже, позивачем доведено належними доказами надання правничої допомоги адвокатом Стародуб І. В. в суді першої та апеляційної інстанцій.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт.

Оскільки відповідач своїх заперечень щодо заявленої позивачем суми правничої допомоги не висловив, апеляційний суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи.

З урахуванням зазначеного, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 6 000 грн витрат на правничу допомогу, понесену позивачем в суді першої інстації, а також 6 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесену стороною позивача в суді апеляційної інстанції.

Щодо судового збору.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 вказаної статті).

Так, в суді першої інстанції при зверненні з позовом ТОВ «Діджи Фінанс» сплатило 2 422,40 грн судового збору за подання позовної заяви (а.с.8) та 3 633,60 грн судового збору за подання апеляційної скарги (а.с.86), які підлягають компенсації за рахунок відповідача.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У зв`язку з неправильним застосуванням судом норм процесуального права, на підставі ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення, тому відповідно змінює розподіл судових витрат, з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору за поданння позовної заяви в розмірі 2 422,40 грн та витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3 633, 60 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 384 ЦПК України ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» задовольнити.

Рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 17 березня 2025 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» () заборгованість за Кредитним договором №3731237 від 23 травня 2021 року у розмірі 44 917, 99 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» () витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2 422,40 грн та витрати на правничу допомогу, понесену позивачем в суді першої інстанції, в розмірі 6 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» () витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3 633,60 грн та витрати на правничу допомогу, понесену позивачем в суді апеляційної інстанції, в розмірі 6 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повна постанова складена 23.07.2025.

Судді

С. М. Єгорова

О. Л. Карпенко

О. А. Письменний