Провадження № 22-ц/4808/768/25
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Б. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Мальцевої Є.Є.,

секретаря Кузів А.В.,

з участю представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська Злагода», до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 18 березня 2025 року під головуванням судді Атаманюка Б.М. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

В жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 30.07.2024 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до якої позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 200 000 грн, а відповідач зобов`язався повернути позивачу таку ж суму грошових коштів в зазначений в договорі строк. Відповідно до п. 2.1. Договору позика надавалася відповідачу позивачем в сумі 200 000 грн у день підписання даного договору обома сторонами. Згідно з п. 2.2 договору позика мала бути повернута відповідачем позивачу у повному обсязі протягом 30 днів з дати укладення договору, тобто до 29.08.2024 включно. Як вбачається з п. 2.3. Договору позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася на його банківський рахунок, вказаний у договорі. Відповідно до п. 3.1. договору, даний договір є безвідсотковим, відсотки за користування позикою не нараховувалися. Згідно з п. 5.1. договору відповідач зобов`язався повернути позику на умовах та у строки, визначені п. 2.2, 2.3. Договору. Пунктом 6.3. Договору встановлено, що підписання Договору відповідачем засвідчує отримання ним від позивача всієї суми позики у день підписання договору. Відповідач договір підписав, чим засвідчив те, що ним 30.07.2024 отримано від позивача 200 000 грн. Відповідно до п. 2.2. договору відповідач зобов`язався повернути позику протягом 30 днів з дня укладення договору, тобто до 29.08.2024 включно. Однак, станом на момент звернення з цим позовом відповідач кошти позивачу не повернув, чим порушив умови договору. Крім цього, боргове зобов`язання відповідача перед позивачем підтверджується також розпискою відповідача, в якій останній вказує, що ним за договором позики були отримані готівкою грошові кошти в сумі 200 000 грн, і що вказану грошову суму відповідач зобов`язаний повернути позивачу в повному обсязі протягом 30 календарних днів з дати укладення договору. Також, відповідач в розписці підтверджує, що розписка ним складена власноручно без примусу і в присутності свідка - ОСОБА_3 .

Просив суд стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість згідно договору позики у сумі 200 000 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 березня 2025 року задоволено позов ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 30.07.2024 у сумі 200 000 грн і понесені судові витрати на оплату судового збору у сумі 1 600 грн.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 25 червня 2025 року залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська Злагода» до участі у справі як правонаступника ОСОБА_2 на підставі договору відступлення права вимоги від 07.04.2025 №07/04-1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що він працював торговим представником бренду ЛГК «Хортиця». Під час роботи, будучи матеріально-відповідальною особою йому було запропоновано укласти договір позики із ОСОБА_2 .

Апелянт зазначає, що йому така особа як ОСОБА_2 не відома, будь-яких грошових коштів від нього він не отримував.

ОСОБА_2 є керівником ТОВ «УКРАЇНСЬКА ТОРГОВА ДИСТИБУЦІЙНА КОМПАНІЯ», яка має також судовий спір із ФОП ОСОБА_1 в Господарському суді Івано-Франківської області.

Враховуючи необхідність встановлення наявності або відсутність обставин та обґрунтованості вимог, апелянт вважав за необхідне допитати свідка ОСОБА_3 , який зазначений в розписці про отримання коштів щодо відомих йому обставин.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Представник ОСОБА_1 адвокат Калинюк Р.С. апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

Представник ТОВ «Українська Злагода» та ОСОБА_1 в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності цих учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи таке.

Встановлено, що 30.07.2024 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якої позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 200 000 грн, а відповідач зобов`язався повернути позивачу таку ж суму грошових коштів в зазначений в договорі строк.

Відповідно до п. 2.1. договору позика надавалася відповідачу позивачем в сумі 200 000 грн у день підписання даного договору обома сторонами.

Згідно з п. 2.2 договору позика мала бути повернута відповідачем позивачу у повному обсязі протягом 30 днів з дати укладення договору, тобто до 29.08.2024 (включно).

Як вбачається з п. 2.3. договору позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася на його банківський рахунок, вказаний у договорі.

Відповідно до п. 3.1. договору, даний договір є безвідсотковим, відсотки за користування позикою не нараховувалися.

Згідно з п. 5.1. договору відповідач зобов`язався повернути позику на умовах та у строки, визначені п. 2.2, 2.3. Договору. Пунктом 6.3. Договору встановлено, що підписання Договору відповідачем засвідчує отримання ним від позивача всієї суми позики у день підписання договору. Відповідач договір підписав, чим засвідчив те, що ним 30.07.2024 отримано від позивача 200 000 грн (а.с.50).

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до вимог ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору чи вимог цього Кодексу, а згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Одностороння відмова від виконання зобов`язання, в силу положень ст. 525 ЦК України, не допускається.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч. 1 ст.533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку, що договір позики підтверджує боргове зобов`язання відповідача перед позивачем, містить умови отримання позичальником в борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Такий договір посвідчує факт передання грошової суми позичальнику, тому вимога позивача щодо стягнення із відповідача заборгованість у сумі 200 000 грн є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

З такими висновками суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Доводи апелянта про те, що йому така особа як ОСОБА_2 не відома, будь-яких грошових коштів від нього він не отримував, є недоведеними в суді першої та апеляційної інстанцій.

У матеріалах справи міститься боргова розписка, підписана боржником, з якої вбачається, що ОСОБА_1 за договором позики отримав готівкою грошові кошти в сумі 200 000 грн. Вказану грошову суму відповідач зобов`язувався повернути позивачу в повному обсязі протягом 30 календарних днів з дати укладення договору. Відповідач в розписці підтвердив, що розписка ним складена власноручно без примусу і в присутності свідка ОСОБА_3 (а.с.51).

В цій справі розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, містить умови отримання позичальником в борг коштів в сумі 200 000 грн із зобов`язанням їх повернення та дату їх отримання. Тобто розписка містить в собі відомості щодо розміру боргу та строки його повернення, скріплені підписом ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_3 .

Також ОСОБА_2 та ОСОБА_1 30.07.2024 було укладено договір позики (далі - договір) в якому вказано те, що позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 200 000 грн, а відповідач зобов`язався повернути позивачу таку ж суму грошових коштів в зазначений в договорі строк.

Відповідно до п. 2.1. договору позика надавалася позикодавцем позичальнику в сумі 200 000 грн у день підписання даного договору обома сторонами.

Згідно з п. 2.2 договору позика мала бути повернута позичальником позикодавцю у повному обсязі протягом 30 (тридцяти) днів з дати укладення договору.

Як вбачається з п. 2.3. договору позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася на його банківський рахунок, вказаний у договорі.

Відповідно до п. 3.1. договору, даний договір є безвідсотковим, відсотки за користування позикою не нараховувалися.

Згідно з п. 5.1. договору позичальник зобов`язався повернути позику на умовах та у строки, визначені п. 2.2, 2.3. договору.

Пунктом 6.3. договору встановлено, що підписання договору позичальник засвідчує отримання ним від позикодавця всієї суми позики у день підписання договору.

Такий договір був погоджений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 що підтверджується їхніми підписами.

Підписавши договір позики, ОСОБА_1 засвідчив, що ним було отримано від ОСОБА_2 200 000 грн. Однак, взяті на себе зобов`язання за договором позики ОСОБА_1 у встановлений договором строк не виконав, позику не повернув. Доказом невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань перед ОСОБА_2 є наявний у позивача оригінал боргової розписки. З врахуванням вищевказаного, у суд першої інстанції прийшов обґрунтованого висновку про задоволення позову і стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики. Відповідно до ч.2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення. Також представник ОСОБА_1 в засіданні апеляційного суду не просив про необхідність вирішення клопотання про виклик та допит свідка ОСОБА_3 . Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 18 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанову складено 23 липня 2025 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук Є.Є. Мальцева