ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1019/25 Справа № 175/4577/23 Суддя у 1-й інстанції - Білоусова О. М. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, звернення стягнення на майно (суддя першої інстанції Білоусова О.М., повний текст рішення складено 08 квітня 2024 року),

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, звернення стягнення на майно, в якому просив стягнути з відповідачів на свою користь борг за договором позики від 14.09.2017 року в розмірі 44 000 доларів США та звернути стягнення за рахунок власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , а саме: земельної ділянки, кадастровий номер :02:001:0542, площею 0,1197 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, звернення стягнення на майно задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 , адреса: 49098, м. Дніпро, на користь ОСОБА_3 , борг за договором позики від 14.09.2017 року в розмірі 44 000 доларів США.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 ,на користь ОСОБА_3 , суму судових витрат у розмірі 13 420 гривень.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду відповідачка ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного з`ясування обставин справи.

Скаргу мотивує тим, що вона не надавала згоду на одержання ОСОБА_4 від позивача грошових коштів у спільну власність подружжя та/або в інтересах сім`ї та/або придбання майна у спільну сумісну власність подружжя. І такі докази відсутні.

Належну скаржниці квартиру за адресою: АДРЕСА_2 Скаржниця продавати не збиралась, тим більше з метою повернення ОСОБА_4 одержаних останнім грошових сум позик. Одержані за Договором позики грошові кошти Відповідач-1 не витрачав в інтересах сім`ї, а отже Договір позики не створює будь-які обов`язки для Скаржника, як другого з подружжя.

Наголошує на тому, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не було надано жодного доказу наявності відповідачці солідарного обов`язку щодо повернення коштів згідно Договору позики.

Зазначає, що будь-яких відомостей та доказів на підтвердження того, що саме кошти, одержані за Договором позики відповідач використовував саме в інтересах сім`ї, зокрема для придбання земельної ділянки, кадастровий номер :02:001:0542, площею 0,1197 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , матеріали справи не містять.

Також наголошує на тому, що про розгляд даної справи їй не було відомо та вона була позбавлена можливості користуватись наданими їй процесуальними правами.

ОСОБА_2 просив рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2024 року в частині солідарного стягнення боргу з ОСОБА_1 скасувати та відмовити у задоволенні цієї вимоги.

ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Від ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що запозичені кошти у позивача у розмірі 44000 доларів США витрачались в інтересах сім`ї, просив оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Довженко О.В. у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні доводи апеляційної скарги не підтримав та просив залишити рішення суду без змін.

Позивач ОСОБА_3 до судового засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 вересня 2017 року між позивачем, як позикодавцем, та відповідачем ОСОБА_4 , як позичальником, було укладено договір позики у письмовій формі, за умовами якого позичальник отримав у позику грошові кошти в розмірі 44 000 доларів США, зобов`язавшись повернути до 01 квітня 2018 року. Викладені обставини підтверджуються копією договору позики, копією розписки позичальника про отримання грошових коштів.

Також судом встановлено, що на момент укладення вищевказаного договору позики та отримання позичальником грошових коштів останній перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 , а позика була отримана для придбання у спільну часткову власність земельну ділянку, кадастровий номер :02:001:0542, площею 0,1197 Га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Викладені обставини підтверджуються копією свідоцтва про шлюб, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 97800276 від 19.09.2017 року та № 97800116 від 19.09.2017 року.

Ухвалюючи рішення в частині солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за договором позики у розмірі 44000 доларів США, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи знайшов підтвердження факт укладення між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 договору позики від 14 вересня 2017 року, який за своїм змістом і формою відповідає вимогам, визначеним законом на момент його укладення, а також є правовою підставою для виникнення у сторін прав та обов`язків, передбачених цим договором, зокрема з огляду на мету та цільове призначення отриманої та витраченої відповідачами грошової суми позики, у відповідачів, як у подружжя, виник солідарний обов`язок повернути таку позику позивачу. Свої договірні зобов`язання позивачем виконано в повному обсязі та надано позичальнику позику в обумовленій договором сумі та формі. Натомість, відповідачі своє зобов`язання у визначений договором строк не виконали, оскільки тіло позики залишилось неповернутим і станом на час розгляду справи.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до норм ст.ст. 11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є договір позики (ст. 1046 ЦК України).

Нормою ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмові формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

За змістом ст.ст.202, 205, 207, 626, 639 ЦК України договір, як різновид правочину, вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Частинами 1, 3 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За змістом ст.ст. 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Нормою ст.65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

За змістом ст.ст. 541, 543 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Згідно ч. 3 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Так, положення СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Наведений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року по справі №638/18231/15-ц, а також у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року по справі №641/9402/13-ц, від 21 вересня 2022 року по справі №755/4511/19, від 01 березня 2023 року по справі №285/3873/20.

З матеріалів справи вбачається, що 14 вересня 2017 року між позивачем, як позикодавцем, та відповідачем ОСОБА_4 , як позичальником, було укладено договір позики у письмовій формі, за умовами якого позичальник отримав у позику грошові кошти в розмірі 44 000 доларів США, зобов`язавшись повернути до 01 квітня 2018 року. Викладені обставини підтверджуються копією договору позики, копією розписки позичальника про отримання грошових коштів.

Також матеріалами справи встановлено, що того ж дня, ОСОБА_1 була надана згода ОСОБА_4 на укладення з ОСОБА_3 договору позики (а.с.16).

Слід зазначити, що під час апеляційного перегляду даної справи, ОСОБА_3 , до матеріалів справи було долучено оригінал вищевказаної розписки.

На момент укладення договору позики від 14 вересня 2017 року. та отримання позичальником грошових коштів останній перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 , а позика була отримана для придбання у спільну часткову власність земельну ділянку, кадастровий номер :02:001:0542, площею 0,1197 Га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Викладені обставини підтверджуються копією свідоцтва про шлюб, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 97800276 від 19.09.2017 року та № 97800116 від 19.09.2017 року.

Також апеляційний судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_4 до матеріалів справи було долучено докази витрат запозичених коштів, в інтересах сім`ї, а сааме:

- 40 000 доларів США за курсом на купівлю вказаної земельної ділянки,

- 500 доларів США за курсом на оплату послуг ріелтора з пошуку вказаної земельної ділянки,

- 500 доларів США за курсом на оплату послуг нотаріального оформлення купівлі-продажу вказаної земельної ділянки,

- 1 361,66 доларів США за курсом були витрачені в 2017р. на відпочинок сім`ї у м. Бердянськ та на базі відпочинку "Росинка" м. Новомосковськ, на купівлю побутової техніки для дачі та квартири, що було погоджено між подружжям.

Список видатків, сплачених за рахунок позикових коштів у 2017р. -1 638,34 доларів США за курсом були витрачені в період з січня 2018р. по травень 2018р. на купівлю автозапчастини для автомобіля, на отримання кадастрового номеру для дачі, на утеплення будинку (дачі), що було погоджено між подружжям.

Список видатків, сплачених за рахунок позикових коштів у 2018р.

Також матеріалами справи встановлено, що станом на 19.08.2017р. земельна ділянка, кадастровий номер :02:001:0542, площею 0,1197 Га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_6 , форма власності: приватна, розмір частки: 1, про що свідчить інформаційна довідка № 95103748 від 19.08.2017р.

19.09.2017р. ОСОБА_6 отримав плату за належну йому ділянку АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:0542, в розмірі 40 000 доларів США за курсом від ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , про що свідчить його розписка від 19.09.2017р.

Вищевикладені обставини, підтверджені належними доказами, а саме оригіналами документів, які у свою чергу ОСОБА_1 чи її представником спростовано не було.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї з набуттям майна у спільну сумісну власність, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61).

Велика Палата Верховного Суду погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тягар доведення обґрунтованості заявлених вимог за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд апеляційної інстанції дійшов про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки наведені в ній доводи, що запозичені кошти були витрачені не в інтересах сім`ї, спростовуються оригіналами доказів, які підтверджуються саме те, що кошти у розмірі 44000 доларів США було витрачено в інтересах подружжя.

Наявні в матеріалами справи докази не спростовано, а тому апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення суду слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, оскільки воно ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи ОСОБА_5 стосовно того, що їй нічого не було відомо про розгляд даної справи апеляційний суд не враховує та вважає їх безпідставними,оскільки матеріалами справи встановлено, що відповідачка зареєстрована в системі «Електронний суд» 05.09.2020 року, а дана позовна заява була подана 24.08.2023 року, тому відсутні підстави вважати, щодо необізнаності відповідачки про розгляд даної справи, тим паче, докази отримання нею копії позовної заяви та судових повісток у електронному кабінеті наявні в матеріалах справи.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).,

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 16 липня 2025 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи