УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2025 року

м. Київ

справа № 521/15375/24

провадження № 61-7878ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Ковиршиним Віктором Володимировичем, на ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси від 25 вересня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання договору удаваним, скасування рішення про державну реєстрацію прав, визнання договору недійсним, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із зазначеним позовом, в якому просять:

визнати удаваним договір купівлі-продажу, укладений 06 грудня 2019 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Теревніковою Л. М., та зареєстрований в реєстрі за № 1555, щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний № об`єкта нерухомого майна 101) та встановити, що зазначений договір є договором застави, який припинений у зв`язку з припиненням основного зобов`язання;

визнати право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний № об`єкта нерухомого майна 101) за ОСОБА_3 в розмірі 3/5 частки об`єкту, за ОСОБА_2 в розмірі 1/5 частки об`єкту, за ОСОБА_4 в розмірі 1/5 частки об`єкту;

скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Теревнікової Л. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50078062 від 06 грудня 2019 року, про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний № об`єкта нерухомого майна 101);

скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний № об`єкта нерухомого майна 101), на підставі договору купівлі-продажу від 06 грудня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Теревніковою Л. М., та зареєстрованого в реєстрі за № 1555;

визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 18 січня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Марчук М. С., та зареєстрованого в реєстрі за № 98,99, щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний № об`єкта нерухомого майна 101).

Одночасно із позовомподано заяву про забезпечення позову, відповідно до якої позивачі просили суд:

накласти арешт на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 41,2 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101;

заборонити органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зокрема набуття, зміни припинення речових прав на нерухоме майно (права власності, користування (оренди, найму тощо) обтяжень речових прав на нерухоме майно (іпотеки, заборони відчуження тощо) щодо нерухомого майна - квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 41,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101;

заборонити ОСОБА_5 та/або за його дорученням іншим особам вчиняти дії щодо вселення та/або виселення будь-яких осіб з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 41,2 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, а також вчиняти дії щодо зміни, скасовування (припинення) державної реєстрації (декларування) місця проживання будь-яких осіб в цій квартирі.

В обґрунтування заяви зазначено, що позивачам стало відомо, що ОСОБА_1 ввів в оману сім`ю ОСОБА_8 щодо переоформлення назад на них права власності на спірну квартиру, та після перевірки інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно стало відомо, що ще 18 січня 2024 року, тобто вже після остаточного розрахунку за всіма договорами позики, які були забезпечені квартирою, ОСОБА_1 переоформив її на свого знайомого ОСОБА_5 відповідно до договору купівлі-продажу № 98,99 від 18 січня 2024 року. Отже, ОСОБА_1 скористався безвихідною ситуацією позивачів, їх скрутним становищем і їх довірою, здійснив недобросовісні дії щодо неоформлення належним чином договору застави, натомість уклав договір купівлі-продажу від 06 грудня 2019 року як удаваний договір та не виконав свої зобов`язання щодо повернення майна власникам.

Проте сім`я ОСОБА_2 і наразі проживає у спірній квартирі, однак у зв`язку з шахрайськими діями ОСОБА_1 та існуванням наразі загрози втрати єдиного житла та виселення, у зв`язку з отриманням від ОСОБА_5 листа про виселення, виникла необхідність у зверненні з заявою про застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру.

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 25 вересня 2024 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року, заяву про забезпечення позову задоволено частково.

Заборонено органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зокрема набуття, зміни припинення речових прав на нерухоме майно (права власності, користування (оренди, найму тощо), обтяжень речових прав на нерухоме майно (іпотеки, заборони відчуження тощо) щодо нерухомого майна - квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 41,2 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

В іншій частині заяви про забезпечення позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що оскільки предмет розгляду зазначеної справи є визнання договору удаваним, скасування рішення про державну реєстрацію прав, визнання договору недійсним, визнання права власності, тому вимоги позивачів про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав вчиняти будь-які дії щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо спірної квартири є доцільним та співмірним із заявленими вимогами, вжиття зазначених заходів не порушить прав відповідача на час розгляду справи. Відповідно до матеріалів справи, між сторонами дійсно виник спір, тому невжиття вказаних заходів забезпечення позову в разі його задоволення може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Забезпечення позову направлено на охорону матеріально-правових інтересів позивачів і носить тимчасовий характер.

17 червня 2025 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення, яким заяву про забезпечення позову залишити без задоволення.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди при вирішенні питання про забезпечення позову допустили істотне порушення норм матеріального та процесуального права, що виразилось у ненаданні правової оцінки відсутності об'єктивних доказів наявності загрози відчуження спірного майна третім особам, а також у недотриманні принципу змагальності сторін і повноти дослідження обставин справи. Забезпечення позову було застосовано також всупереч роз'ясненням, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, в якій зазначено, що під час вирішення питання про забезпечення позову суд зобов'язаний, з урахуванням наданих позивачем доказів, пересвідчитися у наявності реальної загрози невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду. При винесенні ухвали про забезпечення позову судом не взято до уваги той факт, що позивачі не мають зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України, майна, що знаходиться на території України. Суди, задовольняючи клопотання про забезпечення позову, фактично захистили виключно інтереси позивачів, однак без застосування зустрічного забезпечення допустили процесуальний дисбаланс. Це призвело до ситуації, в якій законний власник майна - відповідач, був фактично позбавлений можливості користуватись та розпоряджатись своєю власністю, натомість позивачі, зловживаючи наданими їм процесуальними правами, продовжують безперешкодно займати нерухомість та свідомо затягують розгляд справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині першій статті 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, зокрема позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) зазначено, що:

«43. Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

46. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

47. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

48. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

55. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що можливе подальше відчуження відповідачкою спірної квартири об`єктивно перешкоджатиме ефективному захисту порушених прав позивача з огляду на те, що оспорюваний у цій справі правочин не буде підставою для наступної зміни власника квартири, а тому визнання його недійсним не відновлюватиме порушене право позивача та спонукатиме останнього до ініціювання нових судових спорів».

Встановивши, що наявні підстави для вжиття заходів забезпечення позову, суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення заяви.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У частині четвертій статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси від 25 вересня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року у справі № 521/15375/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

Д. А . Гудима

П. І. Пархоменко