Провадження №22-ц/812/1267/25
Провадження №22-ц/812/1268/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 липня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.

із секретарем судового засідання: Носіковим І.М.,

за участю представників: відповідачки ОСОБА_1 адвоката Вуїв О.В., відповідача приватного виконавця Шевченко Т.С. адвоката Зауліної О.Г.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №473/3519/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка підписана її представником адвокатом Прилуцькою Ніною Миколаївною на рішення та додаткове рішення, які постановив Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Лузан Людмили Вікторівни у приміщенні цього суду 12 травня 2025 року та 02 червня 2025 року, дати складання повного тексту яких не зазначені, за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Сетам», приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шевченко Тетяни Сергіївни, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання права власності, визнання недійсними результатів електронних торгів, скасування актів приватного виконавця, свідоцтв про придбання майна, звільнення майна з-під арешту, витребування майна з незаконного володіння,

у с т а н о в и в :

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Державного підприємства «Сетам», приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шевченко Т.С., ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (справа № 473/3519/23), в якому просила:

- визнати за нею право спільної сумісної власності на нерухоме майно: нежитлову будівлю, магазин, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку площею 0,0266 га за цією ж адресою;

- визнати недійсними та скасувати результати електронних торгів із реалізації вказаного нерухомого майна;

- скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шевченко Т.С. від 21 червня 2023 року за виконавчим провадженням № 65038151 про передачу майна стягувачу ( ОСОБА_1 ) в рахунок погашення боргу;

- визнати недійсними та скасувати свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), серія та номер: 681 та 682, видані 26 червня 2023 року, видавник: ОСОБА_4 , державний нотаріус Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області, на ім`я ОСОБА_1 ;

- скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав на вищевказане нерухоме майно.У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, витребування майна з незаконного володіння.

17 травня 2024 року ОСОБА_2 подала позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Шевченко Т.С., про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності та скасування арешту майна (справа № 473/2572/24), в якому просила визнати спільною сумісною власністю її та ОСОБА_3 як набуте у шлюбі наступне нерухоме майно: комплекс будівель площею 823,9 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку, площею 0,2512 га, кадастровий номер :06:007:0009, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ; нежитлову будівлю, складське приміщення загальною площею 28,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; будівлю, загальною площею 60,4 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ; провести поділ цього майна, визнавши за нею право на його частку; скасувати арешти на спірне майно, накладені ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 квітня 2018 року у справу № 473/995/18 та постановою приватного виконавця Шевченко Т.С. у виконавчому провадженні № 65038151.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 вересня 2024 року цивільні справи № 473/3519/23 та № 473/2572/24 об`єднані в одне провадження, об`єднаній справі присвоєний № 473/3519/23.

З урахуванням змін ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на частку наступного майна як спільного майна подружжя:

- нежитлової будівлі, магазину з підвалом загальною площею 275,8 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки за цією ж адресою, кадастровий номер :11:034:0189, площею 0,0266 га;

- комплексу будівель загальною площею 823,9 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки за вищевказаною адресою, кадастровий номер :06:007:0009, площею 2512 кв.м;

- нежитлової будівлі, складського приміщення загальною площею 28,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;

- будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;

- визнати недійсними та скасувати результати електронних торгів із реалізації нежитлової будівлі магазину з підвалом загальною площею 275,8 кв.м та земельної ділянки площею 0,0266 га, кадастровий номер :11:034:0189, за адресою: АДРЕСА_1 , оформлених протоколом №588249 проведення електронного аукціону (торгів) від 22 травня 2023 року, які не відбулись у зв`язку із відсутністю допущених учасників торгів;

- визнати недійсними та скасувати результати електронних торгів із реалізації комплексу будівель загальною площею 823.9 кв.м та земельна ділянка площею 0,2512 га, кадастровий номер :06:007:0009, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , оформлених протоколом №589881 проведення електронного аукціону (торгів) від 26 червня 2023 року, які не відбулись в зв`язку із відсутністю допущених учасників торгів.

- визнати протиправними та скасувати:

- акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 21 червня 2023 року, складений приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Шевченко Т.С. в межах виконавчого провадження №65038151, відповідно до якого ОСОБА_1 передано у власність нежитлову будівлю магазину з підвалом загальною площею 275,8 кв.м та земельну ділянку площею 0,0266 га, кадастровий номер :11:034:0189, за адресою: АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_3 ,

- свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, № 681 від 26 червня 2023 року, видане державним нотаріусом Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Онищенко Л.В.,

- свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, № 682 від 26 червня 2023 року, видане державним нотаріусом Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Онищенко Л.В.,

- акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 04 липня 2023 року, складений приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Шевченко Т.С. в межах виконавчого провадження №65038151, відповідно до якого ОСОБА_1 передано у власність комплекс будівель загальною площею 823,9 кв.м та земельна ділянка площею 0,2512 га кадастровий номер :06:007:0009, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ;

- звільнити з-під арешту, накладеного ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області по справі № 473/995/18 від 02 квітня 2018 року, ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області по справі № 473/995/18 від 31 травня 2018 року, постановою приватного виконавця Шевченко Т.С. про арешт майна боржника у виконавчому провадженні ВП 65038151 від 02 квітня 2024 року:

- комплекс будівель загальною площею 823,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 ,

- земельну ділянку, на якій розташована будівля, площею 2 512 кв.м, кадастровий номер :06:007:0009, розташована за адресою: АДРЕСА_2 ,

- нежитлову будівлю, складське приміщення загальною площею 28,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ,

- будівлю, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, витребування майна з чужого незаконного володіння (справа № 473/4406/24), в якому просила визнати недійсним договір позики від 18 грудня 2014 року, укладений її чоловіком ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також витребувати від останньої 1/2 частку нежитлової будівлі магазину з підвалом, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0266 га за тією ж адресою, а також 1/2 частки комплексу будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки за вищевказаною адресою, площею 2512 кв.м.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 листопада 2024 року позовні вимоги про визнання недійсним договору позики та витребування майна роз`єднані, з цивільної справи № 473/4406/24 виділені позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння в самостійне провадження (справа № 473/6185/24).

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 листопада 2024 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 473/3519/23 за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Сетам», приватного виконавця Шевченко Т.С., ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання права власності, визнання недійсними результатів електронних торгів, скасування актів приватного виконавця, свідоцтв про придбання майна, звільнення майна з-під арешту та цивільну справу № 473/6185/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння. Об`єднаній справі присвоєний № 473/3519/23.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим, що вона та відповідач ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 31 липня 1992 року. За час шлюбу вони спільно придбали:

- нежитлову будівлю, магазин, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку площею 0,0266 га, кадастровий номер :11:034:0189, за цією ж адресою;

- комплекс будівель площею 823,9 кв.м та земельну ділянку, площею 0,2512 га, кадастровий номер 0:06:007:0009, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ;

- нежитлову будівлю, складське приміщення загальною площею 28,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;

- будівлю, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

23 червня 2023 року позивачці стало відомо, що спільне сумісне майно продається на електронних торгах у виконавчому провадженні, так як ОСОБА_3 є боржником у багатьох виконавчих провадженнях. При цьому, позивачка не була обізнана про отримання чоловіком позики, не давала згоди на її отримання в інтересах сім`ї та не дозволяла розпоряджатися спільним майном, набутим у шлюбі. Також при здійсненні виконавчого провадження приватний виконавець Шевченко Т.С. не з`ясувала сімейний стан боржника та не пересвідчилася в тому, кому належить майно, яке відчужується.

26 червня 2023 року державним нотаріусом Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області Онищенко Л.В. відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, складеного приватним виконавцем Шевченко Т.С., посвідчено, що відповідачці ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з нежитлової будівлі, магазину з підвалом, та земельної ділянки площею 0,0266 га, кадастровий номер :11:034:0189, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

З огляду на викладене, ОСОБА_2 зазначала, що як реалізація спільного майна подружжя на електронних торгах без її згоди як співвласника, так і передання його у власність стягувачу у виконавчому провадженні порушують її право на вільне володіння, користування та розпорядження вказаним майном в силу положень частини 1 статті 388 ЦК України.

У відзиві на позов від 10 жовтня 2024 року представник відповідачки ОСОБА_1 зазначала, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу; обраний позивачкою спосіб захисту її прав у частині визнання недійсними та скасування електронних торгів, актів про передачу майна, свідоцтв про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів (аукціонів) є неефективним, оскільки оспорювані позивачкою торги не відбулися, що виключає можливість визнання результатів електронних торгів за правилами визнання недійсними правочинів; свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, не є правовстановлюючим документом, а лише є підставою для державної реєстрації права власності за покупцем; визнання незаконними актів про передачу майна стягувачу без визнання незаконними та скасування постанов приватного виконавця про передачу майна стягувачу (заявлено не було) не призведе до поновлення прав позивачки; визначений позивачкою спосіб поділу спільного майна суперечить статті 71 СК України, частині 2 статті 364 ЦК України).

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 травня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суд умотивовував тим, що позивачка ОСОБА_2 не реалізувала своє право на узаконення своєї частини майна з спільної сумісної власності та звернулася до суду лише після застосування приватним виконавцем заходів щодо примусової реалізації майна в межах виконавчого провадження про стягненню заборгованості з ОСОБА_3 . Разом з тим, презумпція можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав щодо спірного майна, останньою в передбаченому законом порядку не спростована. Також суд не залишив поза увагою той факт, що відповідач ОСОБА_3 , проявивши недобросовінсть, не повідомив приватному виконавцю про те, що спірне майно є їх спільною з позивачкою сумісною власністю, що унеможливило приватного виконавця бути обізнаною з даною обставиною та як наслідок, звернутися до суду з поданням про визначення частки боржника у спірному майні для подальшої її реалізації на електронних торгах. З огляду на викладене, множинність об`єктів нерухомого майна, посилання позивачки в обґрунтування своїх вимог щодо наявності конфлікту між нею та ОСОБА_3 з приводу користування спірним майном, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги щодо визнання права власності на його частку, в тому числі на майно, що перебуває у власності іншої особи, в контексті ст. 71 СК України, ст. 364 ЦК України, не є ефективним та унеможливлює його застосування при вирішення спірних правовідносин.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, та дійшов висновку, що відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, а відтак така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою, шостою статті 203 ЦК України.

Судом зазначено, що свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, не є правовстановлюючим документом, а лише підтверджує вчинення сторонами дій, спрямованих на передання нерухомого майна у володіння покупцю. Сама по собі видача свідоцтва не тягне переходу права власності на нерухоме майно від боржника до покупця. Відповідно до частини 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тому свідоцтво є лише підставою для державної реєстрації права власності за покупцем, але не є правовстановлюючим документом, і вичерпує свою дію із здійсненням такої реєстрації. Вказаний правовий висновок сформульований Верховним Судом у постанові від 19 грудня 2022 року у справі № 756/5922/19.

Таким чином, як виснував суд, передача приватним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу, постанова, прийнята виконавцем у результаті цієї процедури, та складений виконавцем акт про передачу майна стягувачу, не можуть визнаватися недійсними на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України (постанова Верхового Суду від 05 жовтня 2022 року в справі № 201/136/15).

Отже, позовні вимоги про визнання недійсними результатів оспорюваних електронних торгів, проведених ДП «СЕТАМ», оформлених протоколами проведення вищевказаних електронних торгів від 22 травня 2023 року, 26 червня 2023 року, недійсними свідоцтв про придбання нерухомого майна з торгів не відповідають належному способу захисту у цій справі.

19 травня 2025 року на адресу суду від представниці відповідачки ОСОБА_1 адвоката Вуїв О.В. надійшла заява про стягнення з позивачки ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 35000,00 грн.

20 травня 2025 року представниця позивачки ОСОБА_2 адвокат Прилуцька Н.М. надіслала на адресу суду клопотання щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. Обґрунтовуючи вказане клопотання, остання зазначала, що адвокатом Вуїв О.В. не надано платіжних документів на підтвердження оплати послуг, пов`язаних з наданням правової допомоги, водночас надані нею документи не містять відомостей щодо реальної вартості послуг адвоката. При цьому, підготовка та подання заяви про ознайомлення з матеріалами справи та надання доступу до матеріалів електронної справи не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені в ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а тому вказані витрати не можуть бути відшкодовані як витрати на професійну правничу допомогу. Також не можуть бути враховані при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат витрати, пов`язані з ознайомленням з окремими документами в справі, оскільки такі дії охоплюються такою процесуальною дією як ознайомлення з матеріалами справи.

З огляду на викладене, представниця позивачки вважала підтвердженими лише наступні процесуальні дії: ознайомлення з матеріалами справ № 473/3519/23, № 473/2572/24 (5 год.), подання до суду відзиву на позов у справі № 473/3519/23 17 жовтня 2023 року (3 год.), подання до суду відзиву на позов у справі № 473/2572/24 25 липня 2024 року (4 год.), подання апеляційної скарги на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня 2023 року (0,5 год.), подання до суду клопотання про об`єднання позовів (1,5 год.),подання до суду відзиву на позовну заяву після об`єднання справ (5 год.), участь в судових засіданнях (11 год.), подання заяви про ухвалення додаткового рішення (1 год.), а всього 32 год. Водночас, оскільки надані адвокатом Вуїв О.В. документи щодо вартості правничої допомоги не містять відомостей щодо вартості погодинної роботи адвоката, підлягає застосуванню, відповідно до ст. 632 ЦК України, Методика обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу, затв. постановою КМУ від 17 вересня 2014 року за № 465. Тому представниця позивачки адвокат Прилуцька Н.М. просила зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу до 4844,80 грн.

02 червня 2025 року представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Андрухов М.І. надіслав на адресу суду клопотання щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 3000,00 грн, посилаючись на те, що адвокат Вуїв О.В. в якості представниці ОСОБА_1 , приймала участь у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ДП «Сетам», треті особи без самостійних вимог: приватний виконавець Шевченко Т.С., ОСОБА_1 про визнання майна спільним майном подружжя, визнання права власності на частку майна, скасування арешту (справа № 473/3217/23), в зв`язку з чим у адвоката була відсутня необхідність витрачати значний час на представництво інтересів відповідачки в даній справі.

Додатковим рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 червня 2025 р. стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 30000 грн.

Частково задовольняючи вимоги про компенсацію витрат відповідачки на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що у справі наявні докази того, що представниця відповідачки адвокат Вуїв О.В. надала наступні послуги, зокрема в межах наданого опису: ознайомлення з матеріалами справи (виокремлення адвокатом ознайомлення з окремими документами в межах справи як самостійного виду адвокатської послуги є необґрунтованим та охоплюється діями адвоката з ознайомлення з матеріалами справи), складання процесуальних документів (відзиви на позов від 17 жовтня 2023 року, 25 липня 2024 року, 10 жовтня 2024 року, апеляційна скарга на ухвалу суду від 12 грудня 2023 року, клопотання про об`єднання справ), участь у судових засіданнях.

Разом з тим, як вважав суд, підготовка та подання заяви про ознайомлення з матеріалами справи та надання доступу до матеріалів електронної справи не можуть бути віднесені до видів правничої допомоги, які передбачені у статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Також не можуть бути враховані витрати, пов`язані зі складанням заяви про ухвалення додаткового рішення, оскільки суперечить положенням частини 8 статті 141 ЦПК України.

За встановленого, враховуючи складність справи, час, витрачений на її розгляд, обсяг здійснених представницею відповідачки процесуальних дій, суд уважав, що обґрунтованим і пропорційним до предмета спору розміром витрат на правничу допомогу є сума 30000,00 грн.

При цьому, посилання представниці позивачки на Методику обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу, з метою визначення вартості правової допомоги суд не прийняв до уваги, оскільки вказана Методика визначає механізм виплати відповідної винагороди адвокатам, які працюють в системі безоплатної правової допомоги та надають безоплатну вторинну правничу допомогу. Відносини між клієнтом та адвокатом, залученим на платній основі, регулюються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договором, укладеним між ними, відповідно до принципу свободи договору, закріпленому в ст.627 ЦК України.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Прилуцька Н.М. вказує, що ухвалюючи рішення та додаткове рішення суд першої інстанції неповно з`ясував обставин справи, порушив норм матеріального та процесуального права, а тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, додаткове рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду щодо відмови в задоволенні позову не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать нормам матеріального права. Так, суд першої інстанції переклав обов`язок спростування доводів, викладених у позовній заяві, на позивача, вказавши, що «належних та допустимих доказів того, що кошти, отримані боржником ОСОБА_3 […] були використані не в інтересах сім`ї, позивачкою не надано», фактично суд звільнив від доказування відповідачів. Адже саме відповідачі, спростовуючи презумпцію спільного майна подружжя, та доводячи, що отримані кошти використані також і позивачем, повинні доказувати, що отримані ОСОБА_3 у позику від ОСОБА_1 кошти витрачені в інтересах сім`ї. Твердження суду першої інстанції про необхідність спростування позивачем, що вона своєчасно «не реалізувала своє право на узаконення своєї частини майна з спільної сумісної власності […] та про презумпцію можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав щодо спірного майна» не відповідають поняттю цивільно-правових відносин. Представник позивачки також вказує, що є необґрунтованим перекладання судом з відповідача ОСОБА_5 обов`язків на позивача проявляти добросовісність чи недобросовісність, повідомляти чи не повідомляти приватному виконавцю про те, що спірне майно є їх спільною з позивачкою сумісною власністю. Зокрема, позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 діяли недобросовісно спільно, укладаючи договір позики, а в подальшому приховуючи від виконавця факт співвласності щодо спірного майна. Водночас такі висновки суду першої інстанції, на думку ОСОБА_6 , не можуть вплинути на вирішення справи по суті в межах заявлених позовних вимог. Спір за цим позовом, у першу чергу, випливає із сімейних правовідносин і направлений на поділ майна подружжя. У той же час, враховуючи, що частина майна, яке належить на праві спільної сумісної власності позивачу, вибула з її власності протиправно, то похідними вимогами, направленими на відновлення порушеного права, є вимоги щодо повернення майна у право власності позивача. Відповідно, постає питання куди витрачені позичені кошти, а, також, добросовісності відповідачів не стосується предмету спору. Адокат зауважує, що у даному випадку доведеною має бути добросовісна поведінка саме позивача, що сторонами не спростовано, а судом не встановлено. Крім того, судом першої інстанції не розглянуті позовні вимоги щодо майна, яке не було предметом аукціонів та залишається у власності ОСОБА_5 і, відповідно, його дружини ОСОБА_2 . Отже, рішення суду побудоване на добросовісності ОСОБА_1 , недобросовісності ОСОБА_3 та відсутності порушеного права ОСОБА_2 . Однак, жодної оцінки діям інших відповідачів рішення суду не містить. Частина позовних вимог, що пред`явлена лише до ОСОБА_3 не розглянута, при цьому, доводам, наведеним позивачем судом оцінки не надано; не наведено мотивів щодо прийняття чи спростування аргументів та доказів, які суд визнав обґрунтованими чи не прийнятними; відсутні посилання на норми права, на які посилалася сторона позивача, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування, тощо.

Щодо додаткового рішення суду першої інстанції. Представник позивачки зазначає, що, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг робіт і витрачений час відповідають критерію реальності таких витрат. ОСОБА_6 наголошує, що сторона не довела належними та допустимими доказами надання правничої допомоги у розмірі 30000 грн вказаному у заяві, відтак вважає, що підстави для її задоволення відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу приватний виконавець Шевченко Т.С. просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Вуїв О.В. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення і додаткове рішення суду - без змін, посилаючись на її безпідставність.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників відповідачів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина статті 2 ЦПК України).

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частиною 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як встановив суд першої інстанції і таке убачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі, який зареєстрований 31 липня 1992 року відділом запису актів громадянського стану Ужгородської міської Ради народних депутатів Закарпатської області, актовий запис №469.

За цей час набуто нерухоме майно, зокрема:

- відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна комплексу будівель, посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Омельчук І.М. 28 грудня 2006 року, комплекс будівель, загальною площею 823,9 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , власником є відповідач ОСОБА_3 ;

- згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ№906889, виданого Вознесенською міською радою 10 жовтня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 грудня 2006 року, №2127, земельна ділянка, площею 0,2512 га, кадастровий номер 0:06:007:0009, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , власником є відповідач ОСОБА_3 ;

- відповідно до договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, посвідченого державним нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області Онищенко Л.В. 17 жовтня 2011 року, нежитлову будівлю, складське приміщення загальною площею 28,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , власником є відповідач ОСОБА_3 ;

- відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Плющ С.В. 07 липня 2016 року, будівлю, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , власником є відповідач ОСОБА_3 ;

- відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Вознесенської міської ради Миколаївської області від 04 березня 2008 року на підставі рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області замість договорів купівлі-продажу № 2423 від 22 серпня 2007 року, від 03 жовтня 2007 року № 1901, нежитлову будівлю, магазин з підвалом загальною площею 275,8 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , власником є відповідач ОСОБА_3 ;

- згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ№626358, виданого Вознесенською міською радою 27 грудня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 липня 2010 року, №978, земельну ділянку, площею 0,266 га, кадастровий номер :11:034:0189, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , власником є відповідач ОСОБА_3 .

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 січня 2021 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнута заборгованість за договором позики від 18 грудня 2014 року в розмірі 3292200,00 грн, проценти за користування позикою за період з 18 грудня 2014 року по 18 грудня 2015 року в розмірі 824673, 55 грн, проценти, нараховані відповідно до частини 02 статті 625 ЦК України, за період з 19 грудня 2015 року по 26 березня 2018 року в розмірі 2240499,95 грн, а всього - 6357373,50 грн (справа № 473/995/18). За наслідками перегляду в апеляційному та касаційному порядку вказане рішення суду залишено без змін (постанова Миколаївського апеляційного суду від 23 березня 2021 року, постанова Верховного Суду від 10 серпня 2021 року).

У справі № 473/995/18 ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 квітня 2018 року було забезпечено позов шляхом заборони відчуження майна, зареєстрованого за ОСОБА_3 , а саме: комплексу будівель площею 823,9 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_2 ; земельної ділянки, площею 0,2512 га, кадастровий номер 0:06:007:0009, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ; нежитлової будівлі, складського приміщення загальною площею 28,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; будівлі загальною площею 60,4 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 травня 2018 року ухвала Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 квітня 2018 року була змінена, встановлена заборонена відчуження наступного майна: комплексу будівель площею 823,9 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 ; нежитлової будівлі, складського приміщення загальною площею 28,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; будівлі загальною площею 60,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 квітня 2018 року було заборонено відчуження всього рухомого та нерухомого майна, що належить на праві власності і зареєстроване за відповідачем ОСОБА_3 , до набрання судовим рішенням по справі законної сили.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 лютого 2022 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуті на підставі частини 2 статті 625 ЦК України проценти, інфляційні збитки в загальному розмірі 3702737, 34 грн (справа № 473/3722/21).

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 жовтня 2023 року, яке змінено постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на підставі частини 2 статті 625 ЦК України стягнуто проценти в розмірі 365298,90 грн.

На виконанні приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шевченко Т.С. перебуває зведене виконавче провадження №66613349 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 коштів, до складу якого входить: виконавчий лист, виданий 02 квітня 2021 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області у справі 473/995/18 про стягнення боргу за договором позики в загальному розмірі 6357373,50 грн (ВП №65038151, відкрите 02 квітня 2021 року); виконавчий лист, виданий 02 квітня 2021 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області у справі 473/995/18 про стягнення судових витрат у розмірі 5772,31 грн (ВП 65038266, відкрите 02 квітня 2021 року); виконавчий лист, виданий 14 липня 2022 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області у справі 473/3722/21 про стягнення процентів та інфляційних збитків за договором позики в загальному розмірі 3702737,34 грн (ВП69962860, відкрите 30 вересня 2022 року, виконавчий лист, виданий 14 липня 2022 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області у справі 473/3722/21 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4300,00 грн (ВП69962743, відкрите 30 вересня 2022 року), виконавчий лист, виданий 14 липня 2022 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області у справі 473/3722/21 про стягнення судових витрат у розмірі 11342,06 грн (ВП69962992, відкрите 30 вересня 2022 року); виконавчий лист, виданий 03 листопада 2022 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області у справі 473/995/18 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 11025,00 грн (ВП70717843, відкрите 10 січня 2023 року).

В межах вказаного зведеного виконавчого провадження приватний виконавець Шевченко Т.С. 02 квітня 2021 року прийняла постанову про арешт майна боржника ОСОБА_3 .

В подальшому, приватним виконавцем Шевченко Т.С. у зведеному виконавчому провадженні, де ОСОБА_3 є боржником, було передано на реалізацію арештоване майно: нежитлова будівля, магазин з підвалом загальною площею 275,8 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 0,0266 га, кадастровий номер :11:034:0189 за цією ж адресою; комплекс будівель загальною площею 823,9 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 та земельна ділянка за вищевказаною адресою, кадастровий номер :06:007:0009, площею 2512 кв.м; нежитлова будівля, складське приміщення загальною площею 28,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; будівля, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

21 червня 2023 року приватний виконавець Шевченко Т.С. винесла постанову про передачу майна стягувачу ОСОБА_1 у рахунок погашення боргу та видано акт про передачу майна (магазину з підвалом, загальна площа 275,8 кв.м. та земельної ділянки площею 0,0266 га, кадастровий номер :11:034:0189 за адресою: АДРЕСА_1 ) стягувачу у рахунок погашення боргу.

26 червня 2023 року державний нотаріус Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області Онищенко Л.В. відповідно до приписів статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, складеного приватним виконавцем Шевченко Т.С., посвідчено, що ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з нежитлової будівлі, магазину з підвалом, та земельної ділянки площею 0,0266 га, кадастровий номер :11:034:0189, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі рішення про державну реєстрацію прав на їх обтяжень № 68185054 від 26 червня 2023 року внесено запис про право власності ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно.

04 липня 2023 року приватний виконавець виніс постанову про передачу майна стягувачу ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу та видав акт про передачу майна (комплексу будівель загальною площею 823,9 кв.м. та земельної ділянки площею 0,2512 га, кадастровий номер :06:007:0009, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ) стягувачу в рахунок погашення боргу.

Ухвалами Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 травня 2024 року (справа № 473/2572/24), 18 жовтня 2024 року (473/3519/23) в порядку забезпечення позову зупинено реалізацію арештованого майна, а саме: нежитлової будівлі, складського приміщення загальною площею 28,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а також будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19 та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20).

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку у праві власності на об`єкти нерухомого майна і порядку поділу майна подружжя.

За змістом частин 1 та 7 статті 41 Конституції України, частин 1 та 5 статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Аналогічний висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21).

Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною 2 статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною другою статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Частинами першою, другою статті 73 СК України передбачено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Відповідно до частини 1 статті 69, частини 1 статті 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Положення частини 1 статті 70 СК України, пункту 30 постанові пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказують на те, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною 1 статті 63, частиною 1 статті 65 СК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати весь обсяг спільно нажитого майна.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 викладений висновок про те, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц зазначила, що інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами має солідарний характер.

При вирішення спору щодо поділу спільного майна подружжя, визначення в ньому її частки, незважаючи на презумпцію спільності власності подружжя, позивачу необхідно здійснити відповідне матеріально-правове обґрунтування, вказати спосіб (способи) захисту порушеного права, а також викласти обставини, які б обґрунтовували вимоги, зазначивши докази для їхнього підтвердження.

При цьому, найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року в справі № 910/3009/18).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц вказав, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу і накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси позикодавця і направлений на недопущення стягнення заборгованості за договором позики за рахунок майна боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

У справі, що розглядається, встановлено, що на момент звернення позивачки ОСОБА_2 до суду з позовом про поділ майна подружжя на виконані у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шевченко Т.С. перебуває зведене виконавче провадження №66613349 з виконання виконавчих листів про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 коштів на загальну суму 10092550 грн. 21 коп. і на спірне майно приватним виконавцем накладено арешт, розпочато процедуру його реалізації, частина майна передана стягувачу в рахунок погашення заборгованості за виконавчими документами.

Також судом встановлено, що на день звернення з позовом про поділ майна подружжя сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, продовжують спільно проживати. Належних та допустимих доказів того, що кошти, отримані боржником ОСОБА_3 за договором позики від 18 грудня 2014 року та стягнуті на користь ОСОБА_1 рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 січня 2021 року (справа № 473/995/18), були використані не в інтересах сім`ї, позивачкою не надано. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 лютого 2025 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 06 травня 2025 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики відмовлено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який відмовив у визнанні за ОСОБА_2 права на 1/2 частку у праві спільної власності подружжя на нерухоме майно в порядку його поділу, врахувавши відсутність фактичного спору між подружжям про поділ майна, подання позову після відкриття виконавчого провадження та наявність невиконаних ОСОБА_3 численних рішень суду про стягнення боргу на користь ОСОБА_1 , обраний позивачкою спосіб поділу спільного майна подружжя, а саме не поділ в натурі об`єктів нерухомого майна, а визначення за нею права на 1/2 частку у праві власності на кожен об`єкт нерухомості, а також відсутність у справі відомостей щодо наявності у подружжя ОСОБА_7 іншого майна. Наведені обставини свідчать про те, що позов про поділ майна використаний ОСОБА_2 з метою уникнути реалізації спірного майна у зведеному виконавчому провадженні, що унеможливіть виконання судових рішень на користь ОСОБА_1 , тоді як поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які узгоджуються із висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 337/474/14-ц та в інших постановах, зокрема від 26 січня 2023 року у справі № 442/5855/21.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо відмови у поділі майна.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Апеляційний суд не заперечує презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а також права подружжя на поділ майна, що є об`єктом їх спільної сумісної власності, але звертає увагу, що реалізація цього права не може здійснюватися на шкоду іншим учасникам правовідносин за їх участю, тоді як встановлення саме такої обставини стало підставою для відмови у поділі майна у справі, яка розглядається.

За відсутності передбачених частиною другою статті 73 СК України підстав для накладення стягнення на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, механізм визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, на стадії примусового виконання рішення суду передбачено, зокрема статтею 443 ЦПК України та частиною шостою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Оскільки суд відмовив у задоволенні вимог про визнання за позивачкою права власності на частку у праві на спірне мано, то відсутні підстави і для зняття з нього арешту.

Натомість щодо позовної вимоги про зняття арешту на об`єкти нерухомого майна, колегія суддів зауважує також наступне.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07 листопада 2022 року по справі № 725/7187/19 зробив наступні висновки:

«Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16 (провадження № 61-28728сво18), постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20)).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Тобто, якщо втрачається цільове призначення речі, то вона є неподільною. Прикладом неподільних речей є транспортні засоби, побутова техніка тощо.

Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»). Тлумачення вказаних норм з урахуванням принципу розумності свідчить, що частина першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» розрахована на ті випадки, за яких вимогу про визнання права власності та про зняття з нього арешту заявляє особа, яка є одноосібним власником або співвласником подільної речі.

При цьому очевидно, що нерозумним було б тлумачення, яке б допускало можливість для одного із співвласників в спільній сумісній власності вимагати зняття арешту із неподільної речі в цілому чи навіть допускати конструкцію зняття арешту із «частки в спільній сумісній власності». Права та інтереси іншого співвласника в спільній сумісній власності на неподільну річ мають захищатися шляхом виплати компенсації.

У зв`язку з викладеним Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що наявні підстави для відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2021 року у справі № 607/2394/20 (провадження № 61-5252 св 21), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 520/5753/16-ц (провадження № 61-34327 св 18)».

Оскільки ОСОБА_2 просила про зняття арешту з об`єктів, які є нерухомим майном, і її частка в яких не виділена в натурі або поділ в натурі яких між подружжям не проведений, вимоги про зняття арешту не можуть бути задоволені.

Щодо вирішення судом позовних вимог про визнання недійсними та скасування результатів електронних торгів із реалізації нежитлових будівель від 22 травня 2023 року та від 26 червня 2023 року, які не відбулись у зв`язку із відсутністю допущених учасників торгів; визнання протиправними та скасування актів приватного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 21 червня 2023 року та від 04 липня 2023 року, свідоцтв про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, № 681 від 26 червня 2023 року, № 682 від 26 червня 2023 року, виданих державним нотаріусом Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Онищенко Л.В.

У справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання, чи є належними й ефективними у спірних правовідносинах вимоги про визнання недійсними протоколу й акта про проведені електронні торги у постанові від 04 липня 2023 року зазначила наступне:

«Велика Палата Верховного Суду вже зазначала, що реалізація майна, зокрема майнових прав, на прилюдних торгах полягає у продажу цього майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на нього до покупця - переможця прилюдних торгів. Тому, враховуючи передбачені законодавством щодо прилюдних торгів особливості, проведення таких торгів є правочином. Такий висновок узгоджується з приписами статей 650, 655 і частини четвертої статті 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу купівлю-продаж на публічних торгах і визначають, що до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (див., зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункти 6.17-6.18) та від 7 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункти 38-39), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 32), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66)).

Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, - державна виконавча служба й організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є їхній переможець. Виходячи з наведеного, сторонами договору, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба й організатор цих торгів, та покупець - переможець торгів (див. постанови від 5 червня 2018 року у справі № 910/856/17 (пункти 40-41), від 7 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 56)).

Оскільки продаж майна на публічних торгах є правочином, то оскаржити останній можна за певних умов (зокрема, у разі ефективності такого способу захисту для позивача), а не протокол як документ, який засвідчує вчинення цього правочину. Вимоги про визнання недійсними протоколу публічних торгів є неналежним і неефективним способом захисту. Такий самий підхід слід застосовувати і щодо оскарження іншого документа - акта про проведені електронні торги (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (пункт 104), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66)). З огляду на наведене неналежними та неефективними є відповідні дві вимоги позивача».

Тому рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні вимог про визнання недійсними актів про передачу майна стягувачу за наслідками проведення електронних торгів, які не відбулися, є правильним через неефективність способу захисту прав.

Також у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки:

«Вимогу про визнання недійсними електронних торгів суд може інтерпретувати як позов про визнання недійсним відповідного договору купівлі-продажу. Проте ця вимога лише за певних умов може бути ефективним способом захисту, наприклад, тоді, якщо позивачем і відповідачем є продавець і покупець за договором купівлі-продажу.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина перша статті 388 ЦК України). Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга цієї статті у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Велика Палата Верховного Суду раніше виснувала, що право на витребування майна з незаконного володіння може мати як власник, так і законний користувач майна (див., наприклад, постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (пункт 95), від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19).

[…] Метою позову про витребування майна з чужого володіння є забезпечення введення позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку позбавлення власника його нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на таке майно (див. близькі за змістом висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 7 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) та № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц).

Рішення суду про витребування нерухомого майна на користь його власника із чужого володіння є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387-388 ЦК України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України), чи у порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України) (див., зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 38)).

Якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, не маючи права його відчужувати, то покупець не набуває право власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від такого набувача лише у випадках, встановлених частиною першою статті 388 ЦК України (з урахуванням винятків, визначених у частині другій цієї статті), тоді як у недобросовісного набувача чи у добросовісного, який набув майно безоплатно, власник має право його витребувати у всіх випадках (стаття 387, частина третя статті 388 ЦК України).

Тому, якщо позивач не був стороною договору-купівлі продажу, укладеного на електронних торгах, і, наприклад, вважає, що переможець торгів є недобросовісним та не набув право власності на придбане приміщення готелю, він може скористатися прямо визначеним законом для таких спірних правовідносин способом захисту права. Для застосування вимоги про витребування майна з чужого володіння немає потреби в оскарженні електронних торгів (відповідного правочину купівлі--продажу), складених на їх підставі протоколу й акта про проведені електронні торги чи викладеного в окремому документі договору купівлі-продажу (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункти 52, 57) і від 5 жовтня 2021 року у справі № 910/18647/19 (пункт 9.32))».

У справі, яка переглядається, позивачка ОСОБА_2 не була учасницею електронних торгів, проведених 22 травня 2023 року та 26 червня 2023 року, щодо законності яких виник спір, тому за таких обставин вимога про визнання недійсними електронних торгів, скасування їх результатів також не є належним та ефективним способом захисту прав, з метою поновлення яких прокурор звернувся до суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (провадження № 12-25гс21) вказано, що «видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) є передбаченою пунктом 5 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат» окремою нотаріальною дією, спрямованою на посвідчення відповідного права переможця аукціону, тобто є юридичним оформленням факту, що відбувся на підставі правочину. За змістом глави 12 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, на відміну від дій із нотаріального посвідчення правочинів, нотаріус, який вчиняє нотаріальну дію з видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, не встановлює дійсні наміри сторін до вчинення правочину, відсутність заперечень щодо кожної з умов правочину, а перевіряє тільки факт набуття права власності на нерухоме майно конкретним набувачем і підтвердження цього права внаслідок проведення прилюдних торгів (див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункти 6.21, 6.22)). Визнання недійсним свідоцтва як документа, який видав нотаріус для підтвердження права власності переможця аукціону (покупця), не захистить ні інтерес кредитора у поповненні (недопущенні зменшення) ліквідаційної маси боржника, ні такий же інтерес самого боржника. Цей документ не породжує жодного права. Тому позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту».

За такого суд першої інстанції обґрунтованого зробив висновок про відсутність підстав для визнання недійсним свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Маілунц К.Е. на майно, яке не було реалізовано на електронних торгах, в рахунок погашення боргу за виконавчими листами.

Доводи апеляційної скарги в частині вирішення вимог щодо недійсності торгів, їх результатів, актів приватного виконавця, свідоцтва нотаріуса не спростовують висновків суду про обрання в цій частині позивачкою неналежного способу захисту прав. Зокрема, щодо наведеної заявником судової практики (висновків Верховного Суду), апеляційний суд спирається на викладені у цій постанові висновки Великої Палати, які мають перевагу над висновками касаційних судів у складі Верховного Суду. Щодо викладених представником позивачки аргументів про порушення права позивачки на частку у спільному майні подружжя, то цим доводам колегія суддів дала оцінку при дослідженні правильності висновку суду першої інстанції щодо поділу майна подружжя.

Щодо позовних вимог про витребування майна з володіння набувача стягувача у виконавчому провадженні ОСОБА_1 .

Як вже було зазначено у цій постанові, витребування майна від набувача цього майна у процедурі електронних торгів, зокрема і у стягувача, якому таке майно, що не було реалізовано з торгів, передано в рахунок виконання зобов`язань за виконавчим документом, може бути за певних умов належним способом захиснику для позивача (власника майна), який не був стороною договору-купівлі продажу, укладеного на електронних торгах.

Суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, у справі, яка переглядається, відмовив у визнанні за позивачкою права власності на частку у майні, тому для витребування спірного майна відсутні підстави через недоведеність її порушеного права.

Тому доводи апеляційної скарги про наявність підстав для витребування майна від ОСОБА_8 є безпідставними.

Також в постанові від 25 червня 2025 року у справі № 638/17112/21 Верховний Суд виснував, що «Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (абзац 1 частини другої статті 388 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно у контексті наявності (відсутності) волі продавця майна в процедурах примусового відчуження в межах виконавчого провадження слід враховувати обмеження правосуб`єктності власника майна, яке у даному випадку відбувається на підставі прямих, імперативних законодавчих приписів, що пов`язується з особливими завданнями та цілями правового регулювання виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження державний виконавець здійснює покладені на нього функції з реалізації майна, на яке звернено стягнення; натомість у боржника як власника майна у межах виконавчого провадження залишається процесуальне право оскарження рішень, дій, бездіяльності державного виконавця, право оскарження судових актів (рішень, ухвал), а також право на відшкодування шкоди, заподіяної діями державного виконавця. Саме тому відповідно до частини другої статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (див. пункти 6.34., 6.35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

Цей суд вже звертав увагу, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27липня 2023 року в справі № 932/1139/21 (провадження № 61-475св23)

Правопорядок не може допускати ситуації коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2023 року в справі № 442/3663/20 (провадження № 61-6501св21)).

Обміркувавши викладене, касаційний суд зауважує, що:

добросовісним набувачем є особа, яка в момент набуття майна не знає і не може знати, що отримує майно від особи, яка не має права на його відчуження;

завдяки «віндикаційному імунітету», який передбачений парламентом для майна проданого чи переданого в порядку виконання судового рішення, досягається охорона прав добросовісної особи, яка набула майно, що було відчужене чи передане на виконання судового рішення і стабільність цивільного обороту. Якщо майно продається чи передається на виконання судового рішення, то таке рішення набрало законної сили. Виконання судового рішення відбувається відповідно до закону про виконавче провадження. Відчужувачем є не власник майна (оскільки майно продається не по волі власника), а особа, уповноважена державою, виконавець. Саме тому публічна складова відчуження (передання) майна власника має вирішальне значення і свідчить про те, що існують підстави для такого відчуження (передання), та, як наслідок, є підстави для набуття права власності на майно відчужене чи передане в процесі виконання судового рішення;

при «віндикаційному імунітеті», що закріплений для майна проданого чи переданого в порядку виконання судового рішення (абзац 1 частини другої статті 388 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не тільки не має значення, але й не може мати значення, чи відбулося вибуття майна з володіння власника по його волі чи поза нею, оскільки відчужувачем є не власник майна, а виконавець.»

За такого, майно, передане стягувачу Маілунц І.С. приватним виконавцем в процесі виконання ухвалених на користь стягувачки судових рішень після проведення процедури електронних торгів має «віндикаційний імунітет» і не може бути витребувано.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на недобросовісність поведінки відповідачів, то з огляду на встановлення судом відсутності порушеного права позивачки, встановлення цих обставин не має значення для вирішення спору.

Оскільки, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини, що мають суттєве значення для вирішення спору, надав їм відповідну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та належним чином застосувавши норми процесуального права ухвалив законне і обґрунтоване рішення, в силу статті 375 ЦПК України колегія суддів не вбачає підстав для його скасування та для задоволення апеляційної скарги в частині його оскарження позивачкою.

Враховуючи, що за наслідками апеляційного перегляду рішення суду залишено без змін, відсутні передбачені частиною 13 статті 141 ЦПК України для перерозподілу апеляційним судом судових витрат які у цій справі покладаються на позивачку.

Щодо законності додаткового рішення суду першої інстанції про стягнення на користь відповідачки ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати;

Частина 1 статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина 1 статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині 4 статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 частини 1 статті 1, частин 3 та 5 статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини 1 статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів цивільної справи, яка розглядається, вбачається, що після ухвалення рішення у справі адвокат Вуїі О.В., яка представляє ОСОБА_1 , подала заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення 35000 грн. витрат на правничу допомогу надану адвокатом.

На підтвердження витрат представницею відповідачки надані копії договорів про надання правової допомоги від 02 жовтня 2023 року, 24 червня 2024 року, рахунок, опис наданих послуг.

Відповідно до умов договорів адвокат Вуїв О.В. зобов`язалася надати ОСОБА_1 професійну правничу допомогу, зокрема консультаційні та інформаційні послуги, пов`язані з захистом інтересів клієнта, складання від імені та в інтересах клієнта заяв по суті справи (заяв, позовних заяв, клопотань тощо), виконання окремих доручень, представництво інтересів клієнта в судах.

Зі свого боку ОСОБА_1 зобов`язалася сплатити на користь адвоката вартість наданої правничої допомоги (гонорар) в розмірі, який визначається в рахунку (-ах), який (-і) складає(-ю)ться адвокатом та клієнтом.

Згідно наданих документів, зокрема опису наданих послуг, представницею відповідачки ОСОБА_1 адвокатом Вуїв О.В. за період з 02 жовтня 2023 року по 19 травня 2025 року були надані наступні послуги: підготовка та подання заяв про ознайомлення з матеріалами справи та надання доступу до матеріалів електронної справи (0,5 год.), ознайомлення з матеріалами справ № 473/3519/23, № 473/2572/24 (5 год.), підготовка та подання до суду відзиву на позов у справі № 473/3519/23 17 жовтня 2023 року (3 год.), підготовка та подання до суду відзиву на позов у справі № 473/2572/24 25 липня 2024 року (4 год.), ознайомлення з поясненнями третьої особи (0,5 год.), підготовка та подання апеляційної скарги на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня 2023 року (0,5 год.), підготовка та подання до суду клопотання про об`єднання позовів (1,5 год.), ознайомлення з позовною заявою, поданою в новій редакції після об`єднання справ (1 год.), підготовка та подання до суду відзиву на позовну заяву після об`єднання справ (5 год.), участь в судових засіданнях (11 год.), підготовка та подання заяви про ухвалення додаткового рішення (1 год.). Всього витрачено 33 год. роботи адвоката, вартість наданих послуг становить 35000,00 грн.

Представниця позивачки Шевчук І.С. у клопотанні просила про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, пославшись, зокрема, на те, що адвокат Вуїв О.В. не надала платіжних документів на підтвердження оплати послуг, пов`язаних з наданням правової допомоги, водночас надані нею документи не містять відомостей щодо реальної вартості послуг адвоката.

З матеріалів справи вбачається, що представницею відповідачки ОСОБА_1 адвокатом Вуїв О.В. були надані наступні послуги: ознайомлення з матеріалами справи, складання процесуальних документів (відзиви на позов від 17 жовтня 2023 року, 25 липня 2024 року, 10 жовтня 2024 року, апеляційна скарга на ухвалу суду від 12 грудня 2023 року, клопотання про об`єднання справ), участь у судових засіданнях.

Факт надання вказаних послуг адвокатом Вуїв О.В. в межах даної цивільної справи, відповідно до укладених між нею та ОСОБА_1 договорів, опису наданих послуг, не викликає сумніву.

Разом з тим суд першої інстанції вважав, що підготовка та подання заяви про ознайомлення з матеріалами справи та надання доступу до матеріалів електронної справи не можуть бути віднесені до видів правничої допомоги, які передбачені статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Також суд не врахував витрати, пов`язані зі складанням заяви про ухвалення додаткового рішення.

На підставі встановленого суд першої інстанції, враховуючи складність справи, час, витрачений представником на представництво інтересів, обсяг здійснених представницею відповідачки процесуальних дій, уважав, що обґрунтованим і пропорційним до предмета спору розміром витрат на правничу допомогу є сума 30000,00 грн.

Колегія суддів погоджується таким висновком та відхиляє доводи апеляційної скарги.

Так, посилання на те, що договір про надання правової допомоги адвокатом Вуїв О.В. не містить застережень щодо реальної вартості послуг розрахунок погодинної оплати або абонентського обслуговування, не приймаються колегією суддів, оскільки умовами договорів, укладених адвокатом та відповідачкою, передбачена оплата гонорару на підставі складеного адвокатом розрахунку, відхиляються з огляду на наступні міркування.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Тобто наведені умови щодо оплати ОСОБА_9 гонорару відповідають вимогам закону та підтверджені розрахунком від 19 травня 2025 року.

Стосовно відсутності документів про оплату послуг адвоката, то витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 та частина 8 статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20.

Щодо переліку вчинених представником Вуїв О.В. процесуальних дій, то суд першої інстанції частково погодився із запереченнями представників позивачки про безпідставне включення до опису виконаних адвокатом послуг, зокрема і заяви про ознайомлення з матеріалами справи, що стало підставою для часткового задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на Методику обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу, з метою визначення вартості правової допомоги, то суд першої інстанції також правильно не прийняв аналогічні доводи представника позивачки, оскільки вказана Методика визначає механізм виплати відповідної винагороди адвокатам, які працюють в системі безоплатної правової допомоги та надають безоплатну вторинну правничу допомогу. Відносини між клієнтом та адвокатом, залученим на платній основі, регулюються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договором, укладеним між ними, відповідно до принципу свободи договору, закріпленому в статті 627 ЦК України.

За такого колегія суддів вважає, що при ухваленні додаткового рішення суд першої інстанції врахував доведеність представником відповідачки вчинення в інтересах останньої процесуальних дій та надання адвокатських послуг, їх перелік та вартість, взяв до уваги заперечення представників позивачки щодо співмірності заявлених вимог обсягу виконаних робіт та обґрунтовано стягнув 30000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Колегія суддів не вбачає підстав в силу статті 375 ЦПК України для зміни додаткового рішення суду та відхиляє апеляційну скаргу в цій частині.

Керуючись статтями 367, 368, 375, 381, 382, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана її представником адвокатом Прилуцькою Ніною Миколаївною, залишити без задоволення, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 травня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 02 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

______________________________________________

Повна постанова складена 18 липня 2025 року