КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Цимбал Наталією Вікторівною на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 березня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бурмака Ірина Павлівна про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Київської міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бурмака І.П. про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

У своїй позовній заяві просила суд:

1) Встановити юридичний факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , проживала однією сім?єю із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , понад п?ять років, з 1989 року по день смерті ОСОБА_3 ;

2) Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;

3) Встановити юридичний факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , проживала однією сім?єю із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , понад п?ять років, з 2015 року по день смерті ОСОБА_4 ;

4) Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , право власності в порядку спадкування за заповітом на квартири АДРЕСА_2 .

Свою позовну заяву обґрунтувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_6 померла ОСОБА_2 (спадкодавець). Спадкодавець залишила заповіт, згідно якого єдиним її спадкоємцем є ОСОБА_1 (позивачка).

ОСОБА_2 залишила заповіт, згідно якого єдиним її спадкоємцем є дружина її померлого сина, ОСОБА_1 (позивач), ІНФОРМАЦІЯ_4 , картка обліку платника податків НОМЕР_2 .

Відповідно до змісту заповіту спадкодавець: «все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день моєї смерті буде належати мені та на що я матиму право за законом» заповіла позивачу.

Позивачкою стверджувала, що після смерті спадкодавця відкрилась спадщина, яка складається, зокрема, з:

1). 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на праві власності згідно свідоцтва про право власності на житло від 13 січня 1999 року;

2). 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належала свекрусі спадкодавця, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на праві власності згідно свідоцтва про право власності на житло від 13 січня 1999 року.

3) квартири АДРЕСА_2 , що належала ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 січня 1998 року.

За заявою спадкоємця приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу І.П. Бурмака було заведено спадкову справу № 20/2022.

08 листопада 2023 року за заявою позивача приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу І.П. Бурмака було заведено спадкову справу № 25/2023 до майна спадкодавця, зокрема, квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 .

Розглянувши документи по спадковим справам № 25/2023 та № 20/2022 приватний нотаріус І.П. Бурмака видала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме: у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , та 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , у зв?язку із відсутністю документів, що посвідчують родинні та інші відносини спадкоємця зі спадкодавцем, відповідно до вимог чинного законодавства України.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 березня 2025 року позов задоволено частково.

Встановлено юридичний факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , проживала однією сім?єю із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , понад п?ять років, з 1989 року по день смерті ОСОБА_3 .

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім? єюОСОБА_2 із ОСОБА_4 , понад п?ять років, з 2015 року по день смерті ОСОБА_4 , позивачкаОСОБА_2 подалаапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 березня 2025 року скасувати, увалити нове судове рішення, яким вказану позовну вимогу задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, щоу матеріалах справи містяться належні та достатні докази на підтвердження факту, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , проживала однією сім?єю із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , понад п?ять років, з 2015 року по день смерті ОСОБА_4 .

Зокрема, ця обставина підтверджується постановою Київського апеляційного суду від 15.05.2024 по справі №761/20601/23, якою було скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.09.2023.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, тому апеляційному перегляду не підлягає.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

В судовому засіданні в апеляційному суді взяла участьпредставниця позивачки адвокат Цимбал Н.В., яка підтримала апеляційну скаргу, просила задовольнити її з викладених підстав.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_7 померла ОСОБА_2 (спадкодавець), ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка села Козаровичі Вишгородського району Київської області, про що складено актовий запис № 17450.

ОСОБА_2 залишила заповіт, згідно якого єдиним її спадкоємцем є дружина її померлого сина, ОСОБА_1 (позивачка).

Відповідно до змісту заповіту спадкодавець: «все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день моєї смерті буде належати мені та на що я матиму право за законом» заповіла позивачу.

Позивачка стверджує, що після смерті спадкодавця відкрилась спадщина, яка складається, зокрема, з:

1) 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на праві власності згідно свідоцтва про право власності на житло від 13 січня 1999 року;

2) 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належала свекрусі спадкодавця, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на праві власності згідно свідоцтва про право власності на житло від 13 січня 1999 року.

Зазначену частку квартири АДРЕСА_1 спадкодавець фактично прийняла у спадщину, оскільки після смерті ОСОБА_3 продовжувала володіти та користуватися нею.

3) квартири АДРЕСА_2 , що належала ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 січня 1998 року.

За заявою спадкодавця приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу І.П. Бурмака було заведено спадкову справу № 20/2022.

08 листопада 2023 року за заявою позивачки приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу І.П. Бурмака було заведено спадкову справу № 25/2023 до майна спадкодавця, зокрема, квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 .

Розглянувши документи по спадковим справам № 25/2023 та № 20/2022 приватний нотаріус І.П. Бурмака видала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме: у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , та 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , у зв?язку із відсутністю документів, що посвідчують родинні та інші відносини спадкоємця зі спадкодавцем, відповідно до вимог чинного законодавства України.

Також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_8 народилась ОСОБА_4 , уродженка села Козаровичі Вишгородського району Київської області.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 померла, про що було складено відповідний актовий запис №16440.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_2 .

Заповіту ОСОБА_4 не залишила.

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурмака І.П. з метою належного оформлення спадкових прав після померлої ОСОБА_4 , крім неї інших спадкоємців немає.

Нотаріус повідомила, що згідно з підпункту 4.2. пункту 4 Глави 10 Видача свідоцтв про право на спадщину Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України: «Докази родинних відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних відносин».

ОСОБА_2 не була зареєстрована з ОСОБА_4 за однією адресою.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України).

Як роз`яснено у абзаці 1 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

При цьому, для набуття права на спадкування за законом на підставі ст. 1264 ЦК України позивачеві необхідно довести два юридичних факти: проживання однією сім`єю із спадкодавцем; на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03.06.1999 року у справі №1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати норми частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини, і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Подібні за змістом висновки виклав Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21).

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 542/1648/19, лише надання допомоги одинокій особі похилого віку (спадкодавцю), яка за станом здоров`я потребувала постійного стороннього догляду, не є достатньою підставою для встановлення факту проживання з нею однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про встанволення факту спільного проживання ОСОБА_2 із ОСОБА_4 суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що вказаний факт не підтверджується належними та достатніми доказами.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду.

Так, у судовому засіданні в суді першої інстанції були допитані свідки: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які розповіли суду, що часто бачили ОСОБА_2 в гостях у ОСОБА_4 . З 2015 року ОСОБА_2 переїхала до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 доглядала за ОСОБА_4 , в останні дні її життя викликала їй швидку, взяла на себе клопоти по організації похорону ОСОБА_4 .

Разом з цим, жодних інших доказів постійного проживання ОСОБА_2 із ОСОБА_4 матеріали справи не містять.

Самі лише пояснення свідків щодо загальних обставин, які пов`язані з тим, що спадкодавиця приїжджала до ОСОБА_4 та допомагала їй, а також те, що вони мали теплі відносини не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю.

Слід також зауважити, що ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою відмінною від адреси ОСОБА_4 .

Під час розгляду справи у суді першої інстанції стороною позивача, а також свідками неодноразово було заявлено про те, що ОСОБА_2 здійснювала організацію похорону ОСОБА_4 , проте матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження вказаної обставини.

У матеріалах справи відсутні також докази того, що ОСОБА_2 із ОСОБА_4 були пов`язані спільним побутом, веденням спільного господарства, мали спільний бюджет, між ними були наявні взаємні права та обов`язки.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 із ОСОБА_4 , понад п?ять років, з 2015 року по день смерті ОСОБА_4 .

Отже, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 із ОСОБА_4 , понад п?ять років, з 2015 року по день смерті ОСОБА_4 .

Колегія суддів відхиляє посилання у апеляційній скарзі на постанову Київського апеляційного суду від 15.05.2024 по справі №761/20601/23 як на доказ факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 із ОСОБА_4 , оскільки вказаним судовим рішенням вирішено процесуальне питання можливості розгляду заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 із ОСОБА_4 в порядку окремого провадження.

Вказаною постановою апеляційного суду заяву ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , заінтересовані особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бурмака І.П., Київська міська рада, про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини - залишено без розгляду.

Роз`яснено ОСОБА_1 , як правонаступнику ОСОБА_2 , право звернутись до суду з позовом на загальних підставах.

Приймаючи постанову, суд не встановлював фактичних обставин справи, які мали би преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи.

Отже, доводи апеляційної скарги позивачкив цілому повторюють доводи її позовної заяви, належна оцінка яким надана судом першої інстанції, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивачки з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивачка у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам та обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову в оскаржуваній частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Цимбал Наталією Вікторівною залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 22 липня 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома