Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/3513/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.07.2025 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючий-суддя Трагнюк В.Р., секретар судового засідання Конар В.М., за участю заявниці ОСОБА_1 , заінтересованої особи ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 із встановлення заходів тимчасового обмеження прав останнього з покладенням на нього терміном на 6 місяців.

Посилається на те, що вона ОСОБА_1 є особою, яка постраждала від домашнього насильства, відповідно до Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Вказує, що заочним рішенням Виноградівського районного суду від 17.07.2023 року по справі 299/283/23 шлюб укладений між заявницею та ОСОБА_2 розірвано. Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які наразі проживають разом з заявницею.

Спільне життя сторін не склалось через те, що відповідач тривалий час систематично застосовував фізичне та психологічне насильство до заявниці та спільних дітей. В останні роки сумісного проживання влаштовував скандали та сварки з використанням нецензурних слів - побиттям дружини, погрозами застосування фізичної розправи та заподіяння тілесних ушкоджень заявниці та їх спільним дітям. Все це здебільшого відбуваюсь на очах і в присутності дітей, зумовлюючи пригнічений психологічний стан, відчуття заляканості в ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей.

З 2023 року ОСОБА_2 систематично вчиняє дії, які мають ознаки домашнього насильства стосовно заявниці, а також спільних дітей. Насильство проявляється у формі психологічного, фізичного та економічного тиску.

Заявниця просить суд видати обмежувальний припис відносно колишнього чоловіка з яким проживає в одному будинку, встановити відповідні заходи тимчасового обмеження його прав.

Заявниця ОСОБА_1 в судовому засіданні повністю підтримала вимоги заяви та просила суд таку задоволити з підстав, які наведені у ній.

Заінтересована особа ОСОБА_2 у судовому засіданні подав письмове заперечення обставин зазначених заявницею, пояснив, що заява не мотивована і не підтверджена жодним належним та допустимим доказом на підтвердження вчинення ним домашнього насильства. Разом з тим зазначив про зміну поведінки та про те, що він є власником будинку в якому він з дружиною та дітьми проживають, оплачує комунальні послуги, фінансово допомагає дітям та колишній дружині, яка його намагається виселити, завірив суд про те, що не вживає алкогольні напої.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, суд приймає рішення про відмову у задоволенні заяви.

В судовому засіданні встановлено, що заочним рішенням Виноградівського районного суду від 17.07.2023 року по справі 299/283/23, шлюб укладений між заявницею та ОСОБА_2 розірвано. Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які наразі проживають разом із заявницею та заінтересованою особою.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 3 Закону України Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на подружжя.

На підтвердження вимог заяви ОСОБА_5 посилається на письмові докази, протокол від 2023 року, постанову від 13.09.2024 року, від 11.12.2024 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП.

З відповіді ВП №1 Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області вбачається, що звернення з приводу ймовірного домашнього насильства ОСОБА_2 стосовно ОСОБА_1 розглянуто, обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, не встановлено. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 та від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц.

Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Будь-яких доказів безпосереднього конфлікту між заявником та ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності у будь-якому вигляді не притягався, будь-яких доказів на підтвердження нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 матеріали додані до заяви не містять. Надана фототаблиці про нанесеня тілесних ушкоджень ОСОБА_1 суд не приймає до уваги, оскільки такий доказ не є належним та не підтверджений належним медичним оглядом.

Таким чином, заявниця не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_2 фізичного насильства відносно неї та дітей, а також ризиків настання насильства у майбутньому.

З заяви вбачається, що між заявницею та заінтересованою особою, як колишнім подружжям, склалася конфліктна ситуація з приводу поділу спільного майна та права користування будинком, у якому обоє проживають.

Сам факт звернення заявника до органів поліції свідчить про наявність конфлікту між колишнім подружжям та не підтверджує факт вчинення домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Разом з тим суд бере до уваги заперечення ОСОБА_2 , який надав належні докази того, що він є одноосібним власником будинку у якому проживає ОСОБА_1 .

Таким чином, надані ОСОБА_2 докази в обґрунтування заперечення на заяву ОСОБА_1 підтверджують зміну поведінки ОСОБА_2 та не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявниці, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

З огляду на наведене, у задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись статтями 1-3, 7, 15, 18, 19, 24, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», статтями 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 272, 293, 3501-3508 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст повного рішення суду складено 23.07.2025 року

ГоловуючийВ. Р. Трагнюк