Справа № 509/5301/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року с-ще Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Панасенка Є.М.,

при секретарі судового засідання: Осадченко С.В.,

за участю учасників судового провадження:

представника позивача Мозгової О.А.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Коюда М.А.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження в залі суду в режимі відеоконференцзв`язку цивільну справу № 509/5301/24 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів,

ВСТАНОВИВ:

10.09.2025 представник ОСОБА_2 адвокат Мозгова Оксана Анатоліївна звернулась в інтересах до Овідіопольського районного суду Одеської області із позовною заявою в інтересах ОСОБА_2 , в якій просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 безпідставно збережені кошти внаслідок безпідставно отриманих на банківський рахунок грошових коштів на загальну суму 220 320,00 грн.

Свої вимоги представник позивача мотивує тим, що 20 лютого 2024 року з рахунку позивача ОСОБА_2 в АТКБ «Приватбанк» НОМЕР_1 на рахунок відповідача ОСОБА_1 НОМЕР_2 в АТКБ «Приватбанк» було перераховано сума 220 320,00 грн., а саме: сума 175`225,00 грн. (платіжна інструкція № P24AP24AD3921 від 20.02.2024, 10:04). Сума 45`095,00 грн. (платіжна інструкція № P24AP24AD1730 від 20.02.2024, 10:08). Між позивачем та відповідачем жодних усних, письмових угод (договорів) як станом на 20 лютого 2024 так і станом на теперішній час не укладалось, жодних послуг, товарів та т.і. відповідач не надавав та не передавав, а отже перераховані кошти є безпідставно набутою вигодою Відповідача.

У зв`язку із викладеним представник позивача звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 13.09.2024 року відкрито провадження по справі, постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного.

30.12.2025 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, вмотивовуючи свою позицію тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у кінці грудня 2023 року була укладена письмова розписка, відповідно до змісту якої відповідач передав позивачу грошові кошти у розмірі 220 000,00 грн.. ОСОБА_2 у свою чергу, прийняв зазначені кошти та зобов`язався повернути їх у повному обсязі до 12 лютого 2024 року. Поручителем виступав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи у дружніх відносин із позивачем. 20 лютого 2024 року о 10:04 та о 10:08 позивач повернув відповідачу грошові кошти у розмірі 220 000,00 гривень шляхом здійснення переказу на картковий рахунок НОМЕР_2 , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк», та неустойку у сумі 320,00 гривень. 21.02.2024 року ОСОБА_1 надіслав цінним листом із описом вкладення розписку на поштову адресу позивача, що підтверджується долученим описом вкладення.

Ухвалою від 12.02.2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті на 25.03.2025 року о 13 год. 00 хв.

У судовому засіданні представник позивача доводи позовної заяви підтримав, вказав, що відповідач без достатньої правової підстави утримав грошові кошти отримані від позивача.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на необґрунтованість тверджень позивача, та наявністю між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договірних відносин, а саме позики на суму 220 000,00 грн.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечував проти прозову, просив в його задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання цього інституту є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Згідно ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).

Згідно ч. 2 ст. 40 Закону України «Про платіжні послуги», платіжна інструкція має містити інформацію, що дає змогу надавачу платіжних послуг ідентифікувати особу платника та отримувача за платіжною операцією, рахунки платника та отримувача, надавачів платіжних послуг платника та отримувача, суму платіжної операції та іншу інформацію (реквізити), необхідну для належного виконання платіжної операції.

Судом встановлено, що 20 лютого 2024 року з рахунку позивача ОСОБА_2 в АТКБ «Приватбанк» НОМЕР_1 на рахунок ОСОБА_1 НОМЕР_2 в АТКБ «Приватбанк» було перераховано грошові кошти в загальній сумі 220 320,00 грн.

Грошові кошти перераховано двома платежами, один з яких здійснено на суму 175 225,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № P24AP24AD3921 від 20.02.2024 року, другий на суму 45 095,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № P24AP24AD1730 від 20.02.2024 року.

Платіжні інструкції № P24AP24AD3921 від 20.02.2024 року та № P24AP24AD1730 від 20.02.2024 року, містять усі обов`язкові елементи, зокрема, ПІБ отримувача - Бондарєв Є.І. (унікальний ідентифікатор отримувача та рахунок отримувача UA 7898069, код отримувача: 99999), підтверджено факт перерахування позивачем власних грошових коштів.

Суд зауважує на тому, що під час здійснення платіжних операцій автоматично відображається ПІБ отримувача, а тому позивач мав можливість пересвідчитися в правильності даних щодо отримувача та відкликати платіжну операцію до її виконання.

Позовна заява не містить обґрунтування обставин в результаті яких позивачу стали відомі реквізити карткового рахунку відповідача, та які б свідчили про помилковість здійснення грошового переказу, натомість позивач не спростоває факт здійснення ним переказу власноруч.

В ході розгляду справи по суті представник позивача пояснювала, що реквізити карткового рахунку відповідача ОСОБА_2 стали відомі в наслідок шахрайських дій невстановлених осіб, натомість позивачем не надано суду належні та допустимі докази існування факту шахрайських дій, як і не надано докази звернення до правоохоронних органів за відповідним фактом кримінального правопорушення з внесенням відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Крім того, суд враховує, що позивач не звертався до банку з жодними запитами щодо зазначених платіжних операцій та з питань блокування та (або) повернення грошових коштів, у зв`язку з чим суд доходить висновку, що позивач вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків, а тому підстави для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів відсутні.

В свою чергу, відповідач наголошує на існуванні між сторонами договірних зобов`язань, а саме позики, в підтвердження чого надає докази направлення на адресу позивача поштового відправлення яким напартачено на адресу позивача розписку про отримання грошей, що в силу положень частини 3 статті 545 ЦК України є підтвердженням виконання зобов`язання, у той же час копії самої боргової розписки жодна сторона до суду не надає.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могли би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі викладеного, надавши оцінку доказам, суд доходить висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо (пункт 6.52 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22).

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, наведеного в частині четвертій статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19 вказано, що:1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 ЦК України; 3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18. При цьому, договір про надання правової допомоги та подані на підтвердження його виконання докази, повинні бути пов`язаними з розглядом конкретної судової справи.

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, час, витрачений адвокатом на виконання цих робіт, ціну позову, значення справи для сторін та обсяг задоволених позовних вимог, суд вважає за доцільне відшкодувати відповідачу витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн. від заявлених відповідачем 40 00,00 грн.

Судовий збір сплачений позивачем при подачі позову до суду, в силу ст. 141 ЦПК України в разі відмови в позові, відшкодуванню на користь позивача не підлягає.

Керуючись ст. ст. 16, 1212, 1215 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 223, 259, 263-265, 268, 273, 445 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 18.07.2025 року.

Головуючий: Є. М. Панасенко