УХВАЛА

23 липня 2025 року

м. Київ

справа № 161/15179/24

провадження № 61-8934ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 19 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності та визначення частки майна особи,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , в якому з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просив суд:

- визнати недійсним договір дарування від 22 серпня 2024 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО

Куртою Н. В. за реєстровим № 2071, в частині дарування житлового будинку загальною площею 70 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080;

- скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на вказаний об`єкт нерухомості;

- визначити частку ОСОБА_3 у майні спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 лютого 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності та визначення частки майна особи задоволено.

Визнано недійсним договір дарування від 22 серпня 2024 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО

Куртою Н.В. за реєстровим № 2071 у частині дарування житлового будинку, загальною площею 70 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080.

Скасовано державну реєстрацію права власності на житловий будинок загальною площею 70 кв. м, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080 за ОСОБА_1 (зареєстровано на підставі договору дарування від 22 серпня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Куртою Н. В. за реєстровим № 2071).

Визначено, що ОСОБА_3 належить 1/2 частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яким він володіє спільно з ОСОБА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 9 776,26 грн, по 3 258,75 грн з кожного.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 26 березня 2025 року заяву задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 30 000,00 грн витрат на правничу допомогу (по 10 000,00 грн з кожного).

Постановою Волинського апеляційного суду від 03 червня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 лютого 2025 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 26 березня 2025 року у цій справі залишено без змін.

Додатковою постановою Волинського апеляційного суду від 19 червня 2025 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Марченка В. С. про ухвалення додаткового рішення суду задоволено частково та ухвалено у цій справі додаткове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 12 000,00 грн, по 4 000,00 грн з кожного.

09 липня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 19 червня 2025 року (надійшла до суду 14 липня 2025 року),

у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове про відмову

у задоволенні заяви про ухвалення додаткової постанови.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу є нерозумними та необґрунтованими. Розмір витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним з складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) (справа незначної складності) та обсягом наданих послуг.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів

у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України якщо касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши зміст оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження

у справі слід відмовити з таких підстав.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з положеннями частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК Україниу разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони

у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, власної ініціативи.

Процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення розміру витрат на адвоката.

Водночас у постанові від 25 липня 2023 року (справа № 340/4492/22, провадження №К/990/12857/23) Верховний Суд сформулював правову позицію, за змістом якої наявність/відсутність з боку іншої сторони заперечень проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення виключно для вирішення питання про співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на правову допомогу, однак не впливає на обов`язок суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям.

Такими критеріями є: дійсність витрат на правничу допомогу; їх необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (постанова Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі

№ 607/14338/19-ц, провадження № 61-19073св20).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є, зокрема:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних осіб у судах під час здійснення цивільного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Таким чином, послуги, які не передбачені статтями 1, 19 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та не вимагають спеціальних юридичних знань і професійних навичок, не можуть бути віднесені до видів правової допомоги. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові

від 04 листопада 2019 року (справа № 9901/264/19, провадження №П/9901/264/19).

Вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.

При цьому принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як уже зазначалося вище, включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.

Зокрема, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності),

а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду

від 28 вересня 2023 року у справі 686/31892/19.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Легка О. Ю. 15 травня 2025 року заявила про необхідність стягнення

з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, зробивши до закінчення судових дебатів відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України заяву про подання доказів щодо понесених витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду представник ОСОБА_2 - адвокат Марченко В. С. подав до апеляційного суду заяву про ухвалення додаткового рішення суду та додав відповідні докази, а саме: копію договору про надання правової допомоги № 05-08-2024 від 05 серпня 2024 року, укладеного між адвокатським об`єднанням «КОЛТ» та ОСОБА_2 ; копію додаткової угоди № 1 від 05 серпня 2024 року до вказаного договору про надання правової допомоги; акт надання послуг № 35 від 04 червня 2025 року на виконання умов договору про надання правової допомоги та додаткової угоди до нього; копію ордера на надання правничої допомоги на представництво інтересів ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції та копію свідоцтва про заняття адвокатською діяльністю, виданого Марченку В. С. Згідно з умовами додаткової угоди № 1 від 05 серпня 2024 року до договору про надання правової допомоги № 05-08-2024 від 05 серпня 2024 року виконавець зобов`язаний представляти інтереси клієнта у суді апеляційної інстанції, готувати необхідні процесуальні документи щодо захисту прав та інтересів клієнта (пункт 2.3.). Вартість юридичних послуг, передбачених пунктом 2.3. цієї додаткової угоди, становить 40 000,00 грн (пункт 2.4.). Ці послуги виконавця оплачуються клієнтом шляхом переказу грошових коштів на рахунок виконавця упродовж 30 днів після оприлюднення повного тексту рішення суду апеляційної інстанції.

17 червня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Носков О. М. через підсистему через підсистему «Електронний суд» відповідно до частини п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України подав до Волинського апеляційного суду заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення суду про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами в суді апеляційної інстанцій, покликаючись на їх неспівмірність, а також, що розмір таких витрат

є необґрунтованим.

Процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення розміру витрат на адвоката.

Водночас у постанові від 25 липня 2023 року (справа № 340/4492/22, провадження №К/990/12857/23) Верховний Суд сформулював правову позицію, за змістом якої наявність/відсутність з боку іншої сторони заперечень проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення виключно для вирішення питання про співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на правову допомогу, однак не впливає на обов`язок суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям.

Суд апеляційної інстанції вірно вказав, що наявність в матеріалах справи доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а також заперечення сторони відповідача про неспівмірність понесених позивачем у суді апеляційної інстанції зазначених витрат, враховуючи те, що апеляційні скарги відповідача ОСОБА_1 залишені без задоволення, а оскаржувані основне рішення та додаткове рішення суду залишені без змін, складність справи та надані адвокатом послуги, зокрема, подання відзиву на апеляційну скаргу, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), а саме: участь фактично в одному судовому засіданні у суді апеляційної інстанції в режимі відеоконференції, тому з відповідачів належить стягнути витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 12 000,00 грн по 4 000,00 грн з кожного відповідача.

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції стосовно того, що доводи ОСОБА_1 про те, що у суді апеляційної інстанції позивач не заявив вимогу про стягнення витрат на правову допомогу та його представник не зробила заяву про подання доказів на підтвердження наданих послуг адвоката до закінчення судових дебатів, спростовуються поданою 15 травня 2025 року представником позивача ОСОБА_2 - Легкою О. Ю. до суду апеляційної інстанції заявою, в якій вона заявила про необхідність стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, зробивши до закінчення судових дебатів відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України заяву про подання доказів щодо понесених витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. При цьому подання стороною позивача на виконання частини восьмої статті 141 ЦПК України акту надання послуг № 35 від 04 червня 2025 року узгоджується із умовами договору про надання правової допомоги та додаткової угоди до нього, яким передбачено його складення по факту надання послуг, який разом із рахунком направляється клієнту, тобто після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Верховний Суд не бере до уваги посилання заявника у касаційній скарзі на те, що позивач не подав заяву про винесення додаткового рішення про відшкодування витрат на правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення постанови, а тому, на думку заявника, не має права на відшкодування витрат на правничу допомогу, виходячи з наступного.

Так, відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів

у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що позивач не дотримався п`ятиденного строку на подання заяви після ухвалення рішення суду, є невірним розумінням заявником норми закону - частини восьмої статті 141 ЦПК України, оскільки дана норма врегульовує не строк подання заяви про ухвалення додаткового рішення суду про відшкодування витрат на правничу допомогу, а строк подання сторонами доказів розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи (договорів, рахунків тощо).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення свідчить про необґрунтованість касаційної скарги, оскільки Верховний Суд вже викладав

у постановах висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, а суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення із врахуванням такого висновку, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 19 червня

2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності та визначення частки майна особи відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник