КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3963/2025 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Конюшком Денисом Борисовичем на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 серпня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «ББС Іншуранс» про стягнення невиплаченої частини страхового відшкодування,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача АТ «СК «ББС Іншуранс» (попереднє найменування - СК «Брокбізнес») про стягнення невиплаченої частини страхового відшкодування.

В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_5 року приблизно о 06 год. 00 хв. на вулиці Зелена в с.Шрамківка Золотоніського району Черкаської області, ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом «Mersedes Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_3 (донька позивачки). Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_3 загинула на місці пригоди.

Вироком Драбівського районного суду Черкаської області від 18 січня 2023 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 України.

На час скоєння вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована полісом № ЕР 210031127 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

07 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до СК «Брокбізнес» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду. Одночасно, з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду нею було подано заяву про виплату страхового відшкодування - витрат на поховання та моральну шкоду.

11 січня 2023 року ОСОБА_1 отримала страхову виплату.

23 травня 2023 року ОСОБА_1 було подано заяву про виплату страхового відшкодування, яка пов?язана зі спорудження пам`ятника.

В цей же день, страхова виплата по відшкодуванню витрат понесених на спорудження пам?ятника у розмірі 29 000, 00 грн. була виплачена.

В подальшому, 20 липня 2023 року ОСОБА_1 було подано заяву про виплату страхового відшкодування, у зв?язку із втратою годувальника. Листом від 28 серпня 2023 року страхова компанія відмовила ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування у зв?язку із втратою годувальника посилаючись на те, що відсутні правові підстави для виплати зазначеного виду страхування.

Відмову у виплаті страхового відшкодування вважає незаконною, а тому змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Посилаючись на викладене просила суд:

- стягнути з АТ «СК «ББС Іншуранс» на її користь невиплачену частину страхового відшкодування у розмірі 192 860, 75 грн;

- стягнути з АТ «СК «ББС Іншуранс» на її користь пеню у розміні 42 169, 69 грн, 3% річних у розмірі 3 610, 91 грн та інфляційній втрати у розмірі 3 465, 12 грн, 20 000, 00 грн - витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 серпня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, ОСОБА_4 подалаапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 серпня 2024 року скасувати, увалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, щопозивачка, як мати загиблої, що досягла встановленого законом пенсійного віку, має право на отримання страхового відшкодування незалежно від того, чи була вона на утриманні загиблої чи лише мала на день смерті право на одержання такого утримання.

Зазначає, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, розмір відшкодування заявлено у межах страхового ліміту, тому суд безпідставно відмовив у задоволенні позову.

Вказує, що має право також на стягнення з відповідача штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання щодо сплати страхового відшкодування.

У відзиві на апеляційну скаргу представниця відповідача ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечила. Вказує, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

В судовому засіданні в апеляційному суді взялаучасть представниця відповідача ОСОБА_5 , яка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому суд апеляційної інстанції визнав за можливе, розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Встановлено, що ОСОБА_1 (позивачка) є матір`ю покійної ОСОБА_3 , про що свідчить копія свідоцтва про народження (а.с.9).

Згідно свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.16).

ІНФОРМАЦІЯ_5 року приблизно о 06 год 00 хв. на вулиці Зелена в с.Шрамківка Золотоніського району Черкаської області, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Mersedes Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_3 від отриманих травм, ОСОБА_6 померла на місці.

Вироком Драбівського районного суду Черкаської області від 18 січня 2023 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки, з покладенням обов?язків, передбачених ст.76 КК України (а.с.14-15).

Вирок суду набрав законної сили.

Із лікарського свідоцтва про смерть, виданого 15 вересня 2022 року вбачається, що причина смерті ОСОБА_3 - велосипедист травмований при зіткненні з легковим автомобілем чи автофургоном (а.с.17).

На час скоєння зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована СК «Брокбізнес», згідно поліса №ЕР210031127 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Як вбачається із проколу №61 позачергових Загальних зборів ПАТ «СК «Брокбізнес» від 11 грудня 2023 року, прийнято рішення про зміну повного найменування товариства з Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Брокбізнес» на Акціонерне товариство «Страхова компанія «ББС Іншуранс».

Також встановлено, що 07 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до СК «Брокбізнес» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце ІНФОРМАЦІЯ_5 року, близько 06 год. 00 хв. Черкаська область Золотоніський район с. Шрамківка, вул. Зелена. Учасник ДТП «Mersedes Benz «, номерний знак НОМЕР_1 , поліс ОСЦПВВНТЗ:210031127 ПАТ «СК «Брокбізнес». Потерпіла ОСОБА_3 - загинула на місці ДТП (а.с.32).

Одночасно, з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду нею було подано заяву на належне відшкодування: моральної шкоди у розмірі 12 мінімальних заробітних плат; витрати на поховання (а.с.33).

23 травня 2023 року ОСОБА_1 було подано заяву про належне відшкодування: витрат на спорудження пам`ятника.

В судовому засіданні суду першої інстанції також було встановлено, що СК «ББС Іншуранс`сплатила ОСОБА_1 в рахунок страхового відшкодування 127 139, 25 грн як компенсацію витрат, понесених на поховання та спорудження пам?ятника.

В подальшому, 20 липня 2023 року ОСОБА_8 подала заяву про виплату страхового відшкодування, у зв?язку із втратою годувальника.

Листом ПрАТ СК «Брокбізнес» №1696-05 від 28 серпня 2023 року ОСОБА_1 було відмовлено у виплаті страхового відшкодування. Свою відмову у виплаті страхового відшкодування, страхова компанія обґрунтувала тим, що будь-яких даних про те, що потерпіла ОСОБА_1 перебувала на утриманні ОСОБА_3 або мала право на день смерті останньої право на одержання від неї утримання, СК «Брокбізнес» не надано. Отже, відсутня підстава виплати страхового відшкодування, передбачена п.27.2 ст.27 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачка не довела факт її перебування на утриманні ОСОБА_3 , а також необхідності у даному утриманні.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх порушених прав, послалась на те, що вона є пенсіонером, а отже, особою, що втратила годувальника, у зв`язку з чим має право на відшкодування страхової регламентної суми на підставі статті 27-2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів`у разі настаннястрахового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно зі статтею 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ)) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим ніж 36 мінімальних заробітних плату місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Наведена норма Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою (див. висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 304/936/19 (провадження № 61-12719сво20)).

Відповідно до частини першої статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.

Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої статті 1200 ЦК України, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілогоз вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті.

З системного аналізу вищевказаних норм цивільного законодавства, повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо, крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, і що померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у вигляді грошових переказів, продуктових чи речових посилок тощо.

Поняття «непрацездатні громадяни» надається у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Зазначена стаття СК України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не була на утриманні у дочки, оскільки факт спільного проживання не є належним доказом, який свідчить про утримання (відсутні докази ведення спільного господарства та інше), а позивачка хоч і є непрацездатною особою, однак отримує пенсію за віком.

Водночас, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19), під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

На підтвердження того, що ОСОБА_1 , як непрацездатна особа потребувала матеріальної допомоги та мала право на утримання від своєї дочки, суду надано:

копію посвідчення серії НОМЕР_3 , відповідно до якого ОСОБА_1 отримує пенсію за віком з 01.09.1999 (а.с. 8);

довідку №902 від 08.12.2022, видану виконавчим комітетом Шрамківської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, де зазначено, що:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на день смерті була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 та мала склад сім?ї:

ОСОБА_9 - мати, ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_10 - брат, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.19);

відповідь Управління обслуговування громадян ГУ ПФУ у Черкаській області на адвокатський запит від 20.07.2023 №27/2, у якому вказано, що у ОСОБА_1 за наданими документами наявне право на призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника (а.с. 39).

Суд першої інстанції не урахував, що позивачка є непрацездатною особою та має право на призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника, не надав оцінки наведеним доказам та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову про відшкодування шкоди відповідно до пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Наведене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладенимиу постановах від 13 березня 2019 року у справі № 643/207/16-ц (провадження№ 61-33638св18); від 06 травня 2020 року у справі № 742/554/19-ц (провадження № 61-20355св19); від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19-ц (провадження № 61-320св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 577/1316/20 (провадження№ 61-7108св21), від 01 березня 2023 року у справі № 279/1688/22 (провадження№ 61-11284св22), які суд першої інстанції безпідставно не врахував.

Крім цього, стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом викладених норм правовідношення, в якому страховик, у разі настання страхового випадку, зобов`язаний здійснити страхову виплату, є грошовим зобов`язанням, на суму якого у разі прострочення його виконання страховиком нараховуються суми, передбачені законом і договором страхування (зокрема, пеня, 3 % річних, інфляційні втрати).

Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Така правова позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 06 червня 2012 року у справі № 303/2147/14-ц (провадження № 6-49цс12), а також Верховного Суду, викладеними у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 910/17993/15, від 28 лютого 2018 року у справі № 149/344/15-ц, від 06 червня 2019 року у справі № 758/8819/16-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 760/2905/16-ц, від 04 вересня 2019 року у справі № 280/2625/13-к, від 16 жовтня 2019 року у справі № 452/3519/15.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, з яким погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18).

З огляду на викладене, існує стала судова практика Верховного Суду, що в разі прострочення боржником (страховою компанією) виконання грошового зобов`язання, передбаченого договором страхування, зокрема виплати суми страхового відшкодування, страхова компанія зобов`язана на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо нарахування пені за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, колегія суддів враховує, що наслідки прострочення страховиком відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну, визначені нормами статті 36 Закону, згідно з пунктом 36.5 якої за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Отже, право постраждалої особи (іншої особи, яка набула таке право) щодо відшкодування не лише шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а й відповідальності за несвоєчасне виконання страховиком (у визначених законом випадках - МТСБУ) такого обов`язку (регламентної виплати), передбачене нормами чинного законодавства та підтверджується сталою судовою практикою.

Враховуючи встановлені судом обставини, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для стягнення з АТ «СК «ББС Іншуранс» на користь ОСОБА_1 невиплаченої частини страхового відшкодування у розмірі 192 860, 75 грн, пені у розміні 42 169, 69 грн, 3% річних у розмірі 3 610, 91 грн та інфляційних втрат у розмірі 3 465, 12 грн

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 141, 365, 367, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Конюшком Денисом Борисовичемзадовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 серпня 2024 року скасувати, ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позову.

Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «ББС Іншуранс» на користь ОСОБА_1 частину страхового відшкодування у розмірі 192 860 75 грн, пеню у розмірі 42 169, 69 грн, 3% річних у розмірі 3 610, 91 грн та інфляційній втрати у розмірі 3 465, 12 грн, всього стягнути - 242 106 (двісті сорок дві тисячі сто шість) гривень 47 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 22 липня 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Т.О. Невідома

В.В. Соколова