КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2025року місто Київ

справа № 754/11688/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 28 квітня 2025 року, постановлену під головуванням судді Бабко В.В., повний текст ухвали складено 28 квітня 2025 року, у справі за заявою ОСОБА_1 про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення, заінтересовані особи: боржник Акціонерне товариство «Укрсиббанк», головний державний виконавець Подільського відділу виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Савченко Юлія Йосипівна,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просив зобов`язати АТ «Укрсиббанк» подати звіт про виконання судового рішення по цивільній справі №754/11688/24 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Укрсиббанк»про визнання дискримінації прав споживача.

Заяву обгрунтовував тим, що рішення по справі №754/11688/24 набрало законної сили 24січня 2025року.

Вказував, що постановою головного державного виконавця ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Савченко Ю.Й. від 12 березня 2015 року відкрито виконавче провадження щодо виконання рішення у справі №754/11688/24.

Зазначав, що інформації від боржника та ВДВС не надходило.

Посилаючись на обов'язковість виконання рішень суду та ст.453-1 ЦПК України вважає, що наявні підстав для зобов`язання АТ «Укрсиббанк» подати звіт про виконання судового рішення по цивільній справі №754/11688/24.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 28 квітня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зобов'язання подати звіт про виконання судового рішення відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, заявник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою заяву задовольнити.

В обґрунтування вимог посилався на те, що ідентифікатор був вказаний заявником у заяві, тому у суду першої інстанції був повний доступ до виконавчого провадження, де знаходяться всі матеріали, у тому числі й постанова про відкриття примусового виконання головним державним виконавцем ВДВС Подільського району м. Києва Савченко Ю.І.

Вказував, що висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на детально наведених у рішенні доказах, які суд повинен був за приписами ЦПК України усебічно, повно, об`єктивно дослідити та оцінити, суд не навів відповідні мотиви свого рішення, не зробив законних дій щодо збирання належних та допустимих доказів, а процедури судового розгляду звелися лише до стислого перерахування дій та відмови від розгляду та, зокрема, вказання невірних норм права.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У судовому засіданні апеляційного суду представник АТ «Укрсиббанк» заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила відмовити у її задоволенні.

Заявник ОСОБА_1 та головний державний виконавець Подільського відділу виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Савченко Ю.Й. у судове засідання не з`явилися про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Заявник направив на адресу суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника АТ «Укрсиббанк», з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2024 року у справі №754/11688/24 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано АТ «Укрсиббанк» направити ОСОБА_1 довідки-розрахунки, виписки по рахунку за договором про надання споживчого кредиту №0 засобами зв`язку з клієнтом, а саме на електронну пошту ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

17 лютого 2025 року на виконання вказаного рішення було видано виконавчий лист, який стягувачем було пред`явлено до виконання.

12 березня 2025 року головним державним виконавцем Подільського відділу виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Савченко Ю.Й. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1.

Звертаючись до суду з заявою про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення ОСОБА_1 посилаючись на обов'язковість виконання рішень суду та ст.453-1 ЦПК України вважає, що наявні підстав для зобов`язання АТ «Укрсиббанк» подати звіт про виконання судового рішення по цивільній справі №754/11688/24, оскільки інформації від боржника та ВДВС не надходило.

Згідно з ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Із наведеного слідує, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Так, судовий контроль за виконанням судових рішень встановлено розділом VII ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.453-1 ЦПК України суд, який розглянув справу як суд першої інстанції, за письмовою заявою стягувача може зобов'язати боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення в цивільних справах: що виникають із трудових правовідносин; що виникають із сімейних правовідносин; щодо відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення; щодо відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду; щодо відшкодування моральної шкоди; щодо захисту прав споживачів; щодо захисту честі, гідності та ділової репутації; в інших спорах немайнового характеру.

Стягувач може звернутися до суду із заявою, передбаченою ч.1 цієї статті, в разі невиконання боржником судового рішення та за умови відкриття виконавчого провадження.

Перебіг строку для подання звіту починається з дня набрання законної сили рішенням суду. Такий звіт розглядається за правилами статей 453-3 і 453-4 цього Кодексу.

Заява, передбачена абзацом першим цієї частини, може бути подана не пізніше завершення судових дебатів, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження - не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У заяві обов'язково зазначається ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження.

За змістом статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування.

Отже, особа, якій належить виконати рішення суду, що набрало законної сили, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання у чіткій відповідності до висновків суду, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, судовий контроль здійснюється судом шляхом зобов'язання відповідача надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об'єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Інститут судового контролю за виконанням судового рішення шляхом зобов'язання боржника подати звіт про виконання судового рішення є новим у цивільному процесуальному законодавстві, оскільки ЦПК доповнено ст.ст.453-1-453-4 Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень про судовий контроль за виконанням судових рішень» №4094-ІХ від 21 листопада 2024 року, який набрав чинності 19 грудня 2024 року.

Ідентичний механізм здійснення судового контролю тривалий час існує у адміністративному судочинстві і Верховний Суд неодноразово зазначав, що адміністративним процесуальним законодавством регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов'язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, визнання протиправними рішень, дій. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови. У свою чергу, правовою підставою для зобов'язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об'єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. Суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов'язків згідно із судовим рішенням та можливості їх виконати.

При цьому встановлювати судовий контроль за виконанням судового рішення є правом, а не обов'язком суду. У разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №0640/3719/18, від 04 березня 2020 року у справі №539/3406/17, від 11 червня 2020 року у справі №640/13988/19.

За змістом постанови Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №802/357/17-а звертаючись до суду із заявою про встановлення судового контролю, позивач зобов'язаний навести аргументи на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і надати докази в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення.

Так, судове рішення може бути виконано в добровільному, або в примусовому порядку. Примусове виконання рішень суду в Україні покладається на органи державної виконавчої служби та у передбачених законом випадках - на приватних виконавців.

Порядок примусового виконання судових рішень регламентовано Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Нормами Закону України «Про виконавче провадження» визначено певний алгоритм дій виконавця в ході примусового виконання рішень, за якими боржник зобов'язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

При цьому відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець наділений достатніми повноваженнями для вжиття заходів щодо примусового виконання боржником судового рішення.

Отже, у разі відсутності добровільного виконання судових рішень, приписами Закону України «Про виконавче провадження» врегульований порядок дій та заходів, що спрямовані на примусове виконання таких рішень.

Завершальною стадією судового провадження з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) є виконавче провадження (ст.1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.453-1 ЦПК Україниза наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов'язання боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Встановлений судом строк для подання звіту про виконання судового рішення має бути достатнім для його підготовки. Достатнім є строк, який становить не менше десяти календарних днів з дня отримання боржником відповідної ухвали та не перевищує трьох місяців.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що заявником до суду не подано будь-яких належних та обґрунтованих доказів перебування виконавчого документу в органах державної виконавчої служби на виконанні та не надано доказів про хід виконавчого провадження.

Разом з тим, суд першої інстанції не взяв до уваги, що заявник у заяві на виконання вимог ч.3 ст.453-1 ЦПК України зазначив ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження, а відтак суд першої інстанції мав можливість самостійно з'ясувати стан виконавчого провадження НОМЕР_1.

Так, судом апеляційної інстанції при перевірці у Реєстрі виконавчих проваджень виконавчого провадження НОМЕР_1 встановлено, що постановою головного державного виконавця Подільського відділу виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Савченко Ю.Й. від 12 березня 2025 року відкрито виконавче провадження НОМЕР_1. У даній постанові державним виконавцем зазначено, що боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

Також 12 березня 2025 року головним державним виконавцем Подільського відділу виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Савченко Ю.Й. винесено постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій та про стягнення виконавчого збору.

Стан виконавчого провадження: відкрито.

Разом з тим, як зазначила у судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник АТ «Укрсиббанк», рішення суду у справі №754/11688/24 було виконано банком 28 січня 2025 року, а саме надіслано лист з вкладенням на електронну пошту ОСОБА_1 та на поштову адресу останнього надіслано витребувані документи. Однак 13 березня 2025 року до електронного кабінету АТ «Укрсиббанк» надійшла постанова про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1. У зв'язку з чим, банк звернувся до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця та ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року у справі №754/5188/25 скаргу АТ «Укрсиббанк» на дії головного державного виконавця Савченко Ю.Й. задоволено частково. Головному державному виконавцю Подільського відділу виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Савченко Ю.Й. вжити процесуальних заходів стосовно вирішення питання закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1. Вказана ухвала наразі оскаржується в апеляційному порядку.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів ухилення боржника від виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2024 року у справі №754/11688/24 позов ОСОБА_1 до АТ «Укрсиббанк» про визнання дискримінації прав споживача.

З огляду на зазначене відсутні правові підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку щодо відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 , однак з помилкових мотивів, отже судове рішення підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 28 квітня 2025 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 22 липня 2025 року.

Головуючий:

Судді: