Провадження 2/522/1059/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

08 липня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання Зелінська К.Ю.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження позовну заяву за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів

В С Т А Н О В И В:

01.08.2024 року до Приморського районного суду звернувся позивач ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

В обгрунтування позову позивач зазначає, що 18 травня 2023 року між ОСОБА_1 (Позивач) та ОСОБА_2 (Відповідач), від імені якого діяла ОСОБА_3 на підставі довіреності №547 від 19.04.2021 року, була підписана розписка. Згідно з цією розпискою, ОСОБА_3 отримала від Позивача "заставу" у розмірі 1000 доларів США в рахунок майбутнього продажу нежитлового приміщення (кладової/комори) за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення №5а. Загальна сума продажу приміщення була визначена в розмірі 3200 доларів США. Граничний строк укладання договору купівлі-продажу встановлено не пізніше 19.04.2023 року. Крім того, Позивач отримала на відповідальне зберігання Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер витягу 195811905) та зобов`язалась відшкодувати витрати на його відновлення у разі втрати. Строк дії розписки встановлено до 19.04.2024 року.

Позивач неодноразово зверталася до Відповідача та його представника ОСОБА_4 з листами від 14.11.2023 року та 11.04.2024 року з метою узгодження дати, часу та місця укладання та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу приміщення, а у разі відсутності намірів укласти договір повернення грошових коштів та прийняття документів зі зберігання. Лист від 14.11.2023 року на адресу ОСОБА_4 був вручений, і у відповідь від 27.11.2023 року вона підтвердила намір власника продати приміщення, вказавши на неможливість укладення угоди у запропоновані терміни через погодні умови та зобов`язавшись повідомити про бажану дату заздалегідь, до закінчення граничного строку. Однак, незважаючи на це, ані Відповідач, ані його представник не виконали своїх зобов`язань щодо укладення договору купівлі-продажу та не повідомили про бажану дату угоди. Листи від 11.04.2024 року, надіслані Позивачем, залишилися без вручення та відповіді.

З метою досудового врегулювання спору, Позивач направила Відповідачу та його представнику досудову претензію з вимогою повернення 1000 доларів США, оскільки передана сума є авансом, а договір купівлі-продажу не був укладений. Зазначена претензія також не була отримана адресатами. З огляду на те, що договір купівлі-продажу не укладено (що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру речових прав на нерухоме майно), а грошові кошти не повернуті, Позивач змушена звернутися до суду для захисту своїх порушених прав та законних інтересів.

Ухвалою суду від 05.08.2024 року провадження по справі відкрито та призначено справу до судового розгляду в загальному позовному провадженні.

09.10.2024 року від позивача надійшла заява про забезпечення позову, відповідно до якої позивач просить суд:

Вжити заходи забезпечення позову, а саме: вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на 1/3 частину нежитлового приміщення (кладової/комори), розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 ..

Ухвалою суду від 10.10.2024 року вирішено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів відмовити.

29.01.2025 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву.

Відповідно до вказаного відзиву Відповідач заперечує проти позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, вказуючи на порушення правил підсудності, нікчемність правочину, на якому ґрунтується позов, обрання Позивачем неналежного способу захисту прав, а також на відсутність доказів порушення його прав.

Відповідач вважає, що Позивач помилково застосовує правила виключної підсудності, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються зобов`язань, що виникли з правочину щодо майбутнього укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна. Він наголошує, що розписка від 18.05.2023 року є нікчемним правочином через недодержання вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна. Згідно з Цивільним кодексом України, попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню, а оскільки розписка не була нотаріально посвідчена, вона є нікчемною і не створює правових підстав для застосування правил виключної підсудності. Відповідач зазначає, що оскільки Позивач не наводить інших підстав для розгляду справи в цьому суді, позовна заява підлягає передачі за підсудністю до Дніпровського районного суду міста Києва.

Відповідач стверджує, що позовні вимоги про стягнення 1000 доларів США ґрунтуються на нікчемному правочині. Він зауважує, що нікчемний правочин є недійсним без рішення суду, а вимога про стягнення авансу за неукладеним договором є неналежним способом захисту прав, що є самостійною підставою для відмови в позові. Відповідач наголошує, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, а сторони зобов`язані повернути все одержане на його виконання (реституція).

Крім того, Відповідач заявляє, що дізнався про існування розписки лише зі змісту позовної заяви. Він зазначає, що нотаріально посвідчена довіреність, видана ОСОБА_5 , уповноважувала її на укладання попередніх договорів купівлі-продажу нерухомого майна та одержання завдатку або забезпечувального платежу, але не уповноважувала на отримання авансових платежів. Відповідач вказує, що розписка містить посилання на отримання "застави", тоді як Позивач наполягає, що передана сума є авансом. Він вважає, що суд повинен встановити справжню правову природу укладеного договору, незалежно від його найменування, а йому достовірно не відомо, чи отримувала ОСОБА_3 грошові кошти за розпискою. Заявив, що зазначену суму йому третя особа не передавала. Відповідач також зауважує, що на момент видачі довіреності не був обізнаний про вже проведену реєстрацію права власності на спірне приміщення.

Нарешті, Відповідач зазначає, що 03.02.2024 року він продав Позивачу інші квартири, приїжджаючи для цього особисто в Україну, тому Позивачу було відомо, що він перебуває за кордоном. Незважаючи на це, усі звернення Позивача надсилалися на його адресу реєстрації місця проживання в м. Києві. Відповідач вважає, що Позивачем не доведено факт порушення його прав та законних інтересів, а також завдання йому матеріальних збитків. У зв`язку з цим Відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову та розглянути справу за його відсутності, оскільки він перебуває за кордоном.

14.02.2023 року до суду надійшли пояснення третьої особи ОСОБА_6 .

Третя особа, ОСОБА_6 , пояснила, що вона здійснює підприємницьку діяльність у сфері надання нерухомості в оренду та суборенду. На початку 2021 року до неї звернувся ОСОБА_2 з проханням допомогти у врегулюванні питань щодо належної йому нежитлової нерухомості та договору інвестування.

19.04.2021 року ОСОБА_2 видав нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив ОСОБА_6 бути його представником з питань продажу нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення 506 та АДРЕСА_3 , а також реєстрації права власності та подальшого продажу нежитлового приміщення (комори) номер 5а за тією ж адресою.

На підставі цієї довіреності ОСОБА_6 здійснила переведення нежитлових приміщень 506 та 507 у житлові, організувала продаж квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_6 , а також отримала Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо комори 5а.

ОСОБА_6 зазначила, що у зв`язку з переведенням нежитлової нерухомості у житлову, вона не мала достатнього обсягу прав за довіреністю від 19.04.2021 року для укладання договорів купівлі-продажу житлової нерухомості від імені ОСОБА_2 . Це змусило Відповідача повернутися з-за кордону для особистого укладання цих договорів. Усі угоди купівлі-продажу майна ОСОБА_2 здійснювалися через Агентство нерухомості «АТЛАНТА». Зокрема, Позивачу були продані квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 за договорами від 03.02.2024 року.

На початку травня 2023 року Агентство нерухомості «АТЛАНТА» звернулось до ОСОБА_6 в інтересах Позивача щодо розділу особових рахунків для квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 , а також щодо бажання Позивача придбати в майбутньому комору номер 5а.

18.05.2023 року між АН «АТЛАНТА» та ОСОБА_6 було укладено договір застави № 52/17. Згідно з цим договором, ОСОБА_6 зобов`язалася до 03.11.2023 року розділити особові рахунки на квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 і забезпечити їх заставою. Зобов`язання ОСОБА_6 за цим договором випливали внаслідок укладання між нею та Позивачем договору відчуження об`єкта нерухомості. Для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_6 передала АН «АТЛАНТА» в якості застави суму в гривнях, еквівалентну 500 доларів США.

Одночасно, 18.05.2023 року між Позивачем та ОСОБА_6 було укладено попередній договір у формі розписки, згідно з якою ОСОБА_6 підтвердила отримання від ОСОБА_1 "застави" у розмірі 1000 доларів США в рахунок майбутнього продажу комори 5а за ціною 3200 доларів США. Термін укладення угоди та повного розрахунку встановлено не пізніше дати закінчення дії довіреності, тобто до 19.04.2024 року. ОСОБА_1 отримала на відповідальне зберігання Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (індексний номер 195811905) і зобов`язалася оплатити його відновлення у разі втрати.

25.05.2023 року, після укладання зазначених договорів, Позивач передала в управління ФОП ОСОБА_7 нерухомість, придбану у Відповідача.

ОСОБА_6 зазначає, що її внутрішня воля на день укладання договорів, 18.05.2023 року, була спрямована на укладання саме договорів застави від імені та в інтересах Відповідача. Однак, при спробі виконати зобов`язання за договором застави № 52/17, вона дізналася, що його умови є недійсними, а АН «АТЛАНТА» ввело її в оману. Вона намагалася врегулювати спір у досудовому порядку, направляючи претензії до АН «АТЛАНТА» та Позивача щодо повернення 500 доларів США, але ці претензії залишилися без розгляду.

Щодо "застави" за розпискою від 18.05.2023 року, ОСОБА_6 спростовує доводи Позивача про те, що передані 1000 доларів США є авансом за неукладеним договором з вини Відповідача та її самої. Вона вважає, що такі доводи не відповідають фактичним обставинам справи і є спробою Позивача уникнути відповідальності за необґрунтоване ухилення від укладання основного договору. ОСОБА_6 стверджує, що не укладання основного договору купівлі-продажу за розпискою від 18.05.2023 року сталося саме з вини Позивача. Вона посилається на листування в месенджері Telegram від 09.11.2024 року, де Позивач відмовилася від укладання основного договору купівлі-продажу за розпискою, і про це їй було нагадано про наслідки відмови. ОСОБА_6 також звертає увагу, що після цієї відмови Позивач направляла повідомлення на адреси Відповідача та її самої, хоча їй було відомо про їхнє перебування за кордоном, що унеможливлювало отримання кореспонденції поштою.

У зв`язку з викладеним, ОСОБА_6 вважає, що грошові кошти, передані Позивачем, є збитками, завданими Позивачем внаслідок ухилення від укладання договору купівлі-продажу комори, а також незаконним утриманням Позивачем документів, отриманих на відповідальне зберігання. Вона просить суд відмовити Позивачу у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 04.03.2025 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання призначене на 08.07.2025 року з`явились представник позивача ОСОБА_8 та представник третьої особи Войнаровська Д.М.

Представник позивача наполягав на задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, підтвердила, що отримані кошти авансу у розмірі 1000 дол. США наразі не передавалися та зберігаються у неї.

Сторона відповідача про дату та час судового засідання сповіщена належним чином, у судове засідання не з`явились.

Заслухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлені наступні обставини у справі.

Судом встановлено, що 18 травня 2023 року між ОСОБА_1 (Позивач) та ОСОБА_2 (Відповідач), від імені якого діяла ОСОБА_3 (Третя особа) на підставі довіреності №547 від 19.04.2021 року, було підписано розписку. За змістом розписки, ОСОБА_3 підтвердила отримання від ОСОБА_1 1000 доларів США як "застави" в рахунок майбутнього продажу нежитлового приміщення (комори) за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення №5а, за ціною 3200 доларів США. Граничний строк укладання договору купівлі-продажу встановлено не пізніше 19.04.2024 року, що відповідає строку дії довіреності. Позивач отримала від ОСОБА_4 на відповідальне зберігання Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позивач неодноразово зверталася до Відповідача та його представника з листами від 14.11.2023 року та 11.04.2024 року з метою узгодження укладання договору купівлі-продажу або повернення коштів. На лист від 14.11.2023 року ОСОБА_3 надала відповідь від 27.11.2023 року, підтвердивши намір власника щодо продажу, але вказавши на неможливість укладення угоди у запропоновані терміни та обіцяючи повідомити про бажану дату заздалегідь. Проте, подальших повідомлень від Відповідача чи Третьої особи Позивач не отримала, і договір купівлі-продажу приміщення укладений не був. Задля досудового врегулювання спору Позивач направила Відповідачу та Третій особі досудову претензію про повернення коштів, яку адресати не отримали.

Третя особа, ОСОБА_6 , підтвердила, що за довіреністю від 19.04.2021 року вона мала повноваження щодо продажу нежитлових приміщень Відповідача. На її підставі вона здійснювала переведення нежитлових приміщень у житлові та організувала їх продаж. Зокрема, Позивачу було продано квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 у тому ж будинку, для чого Відповідач особисто приїздив в Україну. ОСОБА_6 пояснила, що розписка від 18.05.2023 року є попереднім договором щодо майбутнього продажу комори 5а. Вона також зазначила, що 18.05.2023 року між нею та Агентством нерухомості «АТЛАНТА» було укладено договір застави № 52/17, за яким вона передала 500 доларів США як заставу. Однак, згодом вона виявила, що умови цього договору є недійсними, оскільки її було введено в оману. ОСОБА_6 наполягає, що не укладання основного договору купівлі-продажу комори сталося з вини Позивача, посилаючись на листування у месенджері Telegram, де Позивач нібито відмовилася від укладання основного договору. Вона також стверджує, що Позивач свідомо направляла кореспонденцію на адреси, де Відповідач та вона (Третя особа) не могли її отримати через перебування за кордоном.

Відповідач заперечує проти позову, стверджуючи, що розписка від 18.05.2023 року є нікчемним правочином, оскільки вона не була нотаріально посвідчена, що є обов`язковою вимогою для попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна. Він вважає, що це тягне за собою порушення правил підсудності. Відповідач стверджує, що йому не було достовірно відомо про отримання ОСОБА_9 грошових коштів за розпискою. Він наполягає, що Позивач обрала неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки вимога про стягнення авансу за нікчемним правочином не відповідає законодавству. Відповідач також заперечує факт порушення його прав та завдання матеріальних збитків Позивачу, стверджуючи, що Позивачу було відомо про його перебування за кордоном, коли вона направляла листи на його адресу реєстрації.

Таким чином, судом встановлено наявність спірного правочину у формі розписки від 18.05.2023 року, за яким відбулася передача коштів від Позивача до представника Відповідача в рахунок майбутнього продажу нерухомості, яка не була реалізована.

Відповідно до статті 4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статей15,16ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 570ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно з нормами частини першої статті546, частини другої статті548ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.

Положення частини другої статті 570ЦК України встановлюють презумпцію авансу, оскільки, на відміну від завдатку, аванс є лише способом платежу, оскільки він не виконує забезпечувальної функції за нормами частини першої статті 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати.

Аванс - це визначена грошова сума (попередній платіж) або цінності, які покупець чи замовник передають продавцю чи виконавцю робіт у рахунок майбутніх платежів за передане майно, виконану роботу чи надані послуги (яка включається до загальної ціни товару).

Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання. Тому, незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той, хто отримав аванс, повинен його повернути.

Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, -у письмовій формі.

Судом встановлено, що Розпискою від 18.05.2023 року визначено факт передачі коштів у розмірі 1000,00 дол. США.

Також встановлено, що сума передана за вказаною розпискою визначена як «Залог»(рос.), що очевидно визначено сторонами як завдаток.

Крім того, відповідно до Довіреності від 19.04.2021 року якою ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_10 , серед іншого передбачено одержання завдатку, укладення попередніх договорів.

Зі змісту розписки встановлено, що ОСОБА_3 отримала грошові кошти у розмірі 1000 дол. США. Під час слухання справи третя особа підтвердила факт отримання вказаних коштів, а відповідач заперечив, що ці кошти були йому передані. Тобто вказані грошові кошти знаходяться у ОСОБА_4 .

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Тобто купівля-продаж нерухомого майна передбачає укладення договору в письмовій формі.

В даному випадку договір купівлі-продажу нерухомого майна укладено не було, натомість вони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому. Жодних попередніх договорів з приводу купівлі-продажу нерухомого майна не укладали, спосіб забезпечення зобов`язання у вигляді завдатку, його суми, між собою не узгоджували.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23.07.2018 по справі №461/5297/16-ц правила ст. 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Верховний Суд у постанові від 17.06.2021 року у справі №711/5065/15-ц зробив наступні висновки про те, що сума, яка названа в розписках завдатком, фактично є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме: не укладено договору купівлі-продажу, на виконання якого передано кошти. Окрім того, суд дійшов висновку, що аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору.

У постанові від 04.08.2021 по справі №640/17086/18Верховний Суд висловив позицію, відповідно до якої ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції, якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається власникові.

Оскільки між позивачем і відповідачем не було укладено жодного письмового договору купівлі-продажу нерухомого майна з умовою його забезпечення завдатком в розмірі 1000 доларів США, а тому передана ОСОБА_5 сума коштів є авансом та підлягає поверненню.

Отже, у разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і мають бути повернуті в тому розмірі, в якому вони надавалися. Внесення завдатку, як способу виконання зобов`язання, може мати місце лише у випадку, якщо таке зобов`язання випливає із договору, укладеного сторонами.

Посилання третьої особи на те, що саме з вини позивача сторони не уклали договір купівлі-продажу, а тому позивач втратив право вимагати повернення коштів, є безпідставними, оскільки сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору.

У свою чергу відповідач не може бути зобов`язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і відповідно до відшкодування збитків. Також у цьому випадку не застосовуються положення ст. 625 ЦК України, оскільки між сторонами було відсутнє грошове зобов`язання.

Суд встановлює, що відповідно до змісту довіреності, відповідач не уповноважував ОСОБА_11 на отримання авансу. Таким чином, вказані кошти бузпідставно було отримані ОСОБА_9 , та як вже було встановлено, на даний час до сих пір перебувають у неї.

Таким чином, відустні підстави для стягнення з відповідача вказаних грошових коштів, в той же час право визначати відповідача належить виключно позивачу.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлений 18.07.2025 року.

Суддя А.В. Науменко

08.07.25