КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/12201/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Стрижеуса А. М., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі адвоката Левицької-Корчун В. І., в інтересах ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Левицької-Корчун Вікторії Ігорівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Волошина В. О.

від 17 квітня 2025 року

у цивільній справі № 761/14139/24 Шевченківського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС»

про зняття обтяження з транспортного засобу,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», яке змінило найменування на ТОВ «ВІН ФІНАНС», в якому просила скасувати державну реєстрацію приватного обтяження рухомого майна, у вигляді застави, автомобіля «Skoda Roomster Style», 2008 р. випуску, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , зареєстрованого в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за № 28209324, внесеного 20 жовтня 2020, обтяжувач - відповідач.

В обґрунтування позову вказувала, що 21 квітня 2012 року позивачкою було придбано вище зазначений автомобіль у третьої особи. У січні 2024 року позивачка дізналася, що придбаний нею автомобіль є предметом застави за зобов`язаннями боржника ОСОБА_2 перед відповідачем, як кредитором, при цьому позивачкою було з`ясовано, що відповідно до інформації, яка наявна у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, 20.10.2020 за заявою кредитора реєстратором регіональної Філії міста Києва та Київської області ДП «Національні інформаційні системи» за № 28209324 було зареєстровано обтяження рухомого майна (продовження терміну дії обтяження) у вигляді застави транспортного засобу на підставі договору застави від 04.07.2008. Посилаючись на те, що на момент придбання транспортного засобу зареєстровані обтяження щодо автомобіля у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна були відсутні, позивачка вважала, що вона є добросовісним набувачем цього рухомого майна, а тому звернулася до суду з даним позовом з метою захисту своїх порушених прав, оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 квітня 2025 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі адвокат Левицька-Корчун В. І., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позов в повному обсязі, вирішити питання розподілу судових витрат.

Апелянт вказує, що висновки суду суперечать приписам Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою КМУ № 1388 від 07.09.1998, зокрема, п.41 цього Порядку, згідно якого заборонялось зняття з обліку та/або перереєстрація на нового власника транспортних засобів, стосовно яких є ухвала суду про накладення арешту або заборону зняття з обліку чи постанова державного виконавця про накладення арешту.

Зазначала, що намагання сторони позивача встановити особу, у якої позивачкою було придбано автомобіль ще у 2012 році, шляхом направлення відповідних запитів до органів ТСЦ № 1843, які є правонаступниками Овручцького МРЕВ УДАІ УМВС України в Житомирській області, не дали позитивних результатів, в зв`язку із їх знищенням із закінченням строку їх зберігання (докази вжиття стороною позивача відпорних заходів містяться в матеріалах справи). А відтак, дані обставини не можуть свідчити про те, що позивачка придбала автомобіль саме у боржника ОСОБА_2 та на час придбання автомобіля могла бути або була обізнана про наявність зареєстрованих відносно ТЗ обтяжень, що унеможливлювали перереєстрацію права власності на цей ТЗ за собою. Отже, приймаючи до уваги той факт, що перереєстрація права власності на ТЗ за позивачкою відбулась, то, відповідно, перешкод, визначених п.41 Порядку під час реєстрації транспортного засобу встановлено не було. При цьому, вимоги чинного законодавства обумовлюють, що саме на працівників органів МРЕВ покладається обов`язок перевірки наявності заборон для відчуження та арештів для здійснення перереєстрації ТЗ на новим власником. А відтак, можна дійти висновку, що на момент перереєстрації транспортного засобу, будь-які зареєстровані обтяження були відсутні, адже автомобіль пройшов реєстрацію та перевірку в органах МВС відповідно до Порядку № 1388 та був перереєстрований з колишнього власника на позивачку, видані нові номерні знаки та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. За таких обставин, вважала, що слушними є доводи позивачки про те, що на момент придбання нею транспортного засобу (21.04.2012) у Державному реєстрі були відсутні відомості про його обтяження, а остання, відповідно до статті 391 ЦК України, частини другої статті 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є добросовісним набувачем майна і має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ВІН ФІНАНС» - Романенко М. Е. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним.

Вказував, що на момент придбання ОСОБА_1 спірного легкового автомобіля, номер НОМЕР_1 , марка SKODA ROOMSTER COMFORT 1.4/63KW, 2008 року, на даний транспортний засіб було накладено обтяження з 04 липня 2008 року, строк дії якого мав закінчитись лише 04 липня 2013 року, тобто спірний автомобіль був придбаний на момент дії приватного обтяження та заборони відчуження даного транспортного засобу. Таким чином, ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем. Також просив розглядати справу у відсутності представника Товариства.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції адвокат Левицька-Корчун В. І., в інтересах ОСОБА_1 , підтримала подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення адвоката Левицької-Корчун В. І., в інтересах ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що на момент придбання нею транспортного засобу зареєстровані обтяження щодо нього у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна були відсутні, що свідчить про добросовісність набуття нею цього рухомого майна, а тому вважає, що наявне обтяження порушує її право власності на майно та підлягає скасуванню.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що 04.07.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є відповідач) та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу. На підставі цього договору, 02.04.2009 було зареєстровано обтяження рухомого майна у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна у вигляді застави автомобіля «Skoda Roomster Style». Термін дії обтяження був до 04.07.2013. Встановивши, що станом на 21.04.2012, коли позивачка ОСОБА_1 придбала автомобіль та зареєструвала за собою право власності, у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна вже містився запис про обтяження цього автомобіля, а позивачка не надала жодного доказу, що кредитор (заставодержатель) дав згоду на відчуження заставного майна без збереження обтяження, суд дійшов висновку про те, що позивачка не довела добросовісності набуття спірного транспортного засобу і як наслідок, про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження №14-400 цс 19).

Згідно приписів статей 3, 4 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна.

Обтяження поділяються на публічні та приватні, які можуть бути забезпечувальними та іншими договірними. Забезпечувальним є обтяження, яке встановлюється для забезпечення виконання зобов`язання боржника або третьої особи перед обтяжувачем.

З матеріалів справи вбачається, що 04.07.2008 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є відповідач, та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, за яким з метою виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором у заставу було передано транспортний засіб автомобіль «Skoda Roomster Style», 2008 р. випуску, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 .

На підставі витягу № 23091786 від 02.04.2009 про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (а.с. 118, 119), судом встановлено, що відповідно до умов вказаного договору від 04.07.2008, реєстратором ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, за заявою АКІБ «УкрСиббанк», було зареєстровано обтяження рухомого майна у вигляді застави транспортного засобу (обтяжувач - АКІБ «УкрСиббанк», боржник - ОСОБА_2 ); термін дії п`ять років, з 04.07.2008 по 04.07.2013.

Отже, з моменту реєстрації обтяження спірного транспортного засобу на підставі договору застави від 04.07.2008, яке є забезпечувальним, встановлено обмеження права боржника (заставодавця) ОСОБА_2 на автомобіль «Skoda Roomster Style», 2008 р. випуску, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 .

В свою чергу, як зазначено у ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» предмет обтяження, право власності на який належить боржнику, може бути відчужений останнім, якщо інше не встановлено законом або договором.

Разом з тим, ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що якщо інше не встановлено договором або законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про заставу» та ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» за загальним правилом реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяження не припиняє заставу.

Статтею 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно зі статтею 12 зазначеного Закону, взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах із третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є нечинним у відносинах із третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

Таким чином, застава зберігає силу для нового власника майна за умови наявності в реєстрі відповідних відомостей про обтяження, які внесені до реєстру перед відчуженням предмета застави і є чинними на момент його відчуження. У протилежному випадку набувач вважається добросовісним і набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.

Встановивши, що на момент придбання позивачкою автомобіля та реєстрації за нею права власності на нього (станом на 21.04.2012), у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна вже містився запис про його обтяження із зазначенням «заборонено відчужувати», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачкою добросовісності набуття спірного транспортного засобу.

Позивачем не доведено належними та достовірними доказами добросовісності набуття нею спірного транспортного засобу, оскільки за наявності діючого обтяження майно вибуло з власності заставодавця без згоди обтяжувача. Саме тому суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Зважаючи на те, що позивачкою не було надано жодного доказу на підтвердження надання кредитором (як заставодержателем) згоди на відчуження заставного майна без збереження обтяження, доводи апеляційної скарги, що ґрунтуються на добросовісності набуття транспортного засобу, є безпідставними.

У контексті розподілу тягаря доведення, колегія суддів вважає, що посилання апелянта на неможливість встановлення особи, у якої позивачка придбала автомобіль у 2012 році, та відсутність доказів, що позивачка була обізнана про наявність обтяжень, не звільняє позивачку від обов`язку доведення добросовісності набуття майна. У даному випадку, позивачка, стверджуючи про добросовісне набуття майна та вимагаючи скасування обтяження, мала довести, що на момент придбання автомобіля вона не знала і не могла знати про наявність зареєстрованих обтяжень.

Наявність запису про обтяження у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, який є публічним і загальнодоступним, створює презумпцію обізнаності для третіх осіб. Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» чітко встановлює, що реєстрація обтяження надає йому чинності у відносинах із третіми особами. Таким чином, нездатність позивачки надати належні та допустимі докази щодо особи продавця, а також довести, що вона вжила всіх розумних заходів для перевірки правового статусу автомобіля на момент його придбання, включаючи перевірку відповідних публічних реєстрів, свідчить про недоведеність її добросовісності.

Аргументи щодо знищення документів у МРЕВ або обов`язку працівників МРЕВ перевіряти наявність заборон, не можуть бути підставою для визнання позивачки добросовісним набувачем, якщо інформація про обтяження була доступна у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна . Відповідальність за перевірку юридичної чистоти об`єкта придбання лежить на самому набувачі, особливо коли йдеться про значні правочини. Таким чином, відсутність доказів, які б спростовували презумпцію обізнаності позивачки про зареєстроване обтяження, підтверджує обґрунтованість та правильність висновків суду першої інстанції.

Колегія відхиляє доводи скарги про недопустимість доказів, оскільки суд першої інстанції правомірно встановив наявність запису про обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна на момент придбання позивачкою автомобіля та його реєстрації.

Посилання на статті 77-80, 83 ЦПК України не підтверджують неправомірності прийняття доказів, оскільки суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Сторона відповідача подала відповідні докази, а суд, відповідно до своїх повноважень, їх дослідив та надав їм належну оцінку. Докази про наявність обтяження надані відповідачем є належними та допустимими, оскільки вони підтверджують факт реєстрації обтяження до моменту придбання позивачкою автомобіля, що є ключовою обставиною для визначення добросовісності набувача.

Також колегія відхиляє доводи скарги про добросовісність набуття майна позивачем, оскільки наявність зареєстрованого обтяження з 02.04.2009 спростовує твердження про добросовісність набувача.

Також безпідставними є доводи скарги про бездіяльність заставодержателя/факторингових компаній, оскільки реєстрація обтяження у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна надає йому чинності у відносинах з третіми особами, і така реєстрація існувала на момент придбання позивачкою автомобіля.

Відсутність інформації про обтяження в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів не спростовує відомостей, які містяться в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, оскільки це два різні реєстри з різними цілями реєстрації. Крім того, той факт, що позивачка дізналася про обтяження у січні 2024 року, не змінює правових наслідків факту реєстрації обтяження, яке існувало на момент придбання автомобіля.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, колегія суддів наголошує, що обставини у справі підлягали доказуванню таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної позивачкою обставини щодо добросовісності набуття майна з урахуванням поданих доказів видавався вірогіднішим, ніж протилежний. Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей, тобто суд має вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Однак, позивачкою не було доведено обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, що призвело до неможливості задоволення її позову.

Аналізуючи обсяг дослідження доводів апелянта та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, а також питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Левицької-Корчун Вікторії Ігорівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 липня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

А. М. Стрижеус

В. В. Саліхов