ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 672/62/25

Провадження № 22-ц/820/1548/25

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Дубова М.В.,

з участю позивача та його представника,

представника відповідача,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 01 травня 2025 року, суддя Шинкоренко С.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним,

встановив:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування земельної ділянки, площею 2,9722 га, кадастровий номер :03:033:0285 від 14.09.2023, укладеного між сторонами, недійсним.

В обґрунтування позову вказала, що подарувала своєму сину, відповідачу ОСОБА_2 вищевказану земельну ділянку помилково, наміру її дарувати у неї не було. ОСОБА_2 повинен був здійснювати за нею догляд, однак цього не зробив.

Рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області від 01.05.2025 в задоволенні позовної заяви відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд, зокрема, зауважив, що, хоч позивач на час вчинення правочину є особою похилого віку, однак з її пояснень в суді вбачається, що вона чітко розуміла та розуміє дії, які нею вчинялися та їх наслідки. Спірний договір дарування укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений. Справа не містять доказів на підтвердження наявності у позивача такого стану здоров`я, який би свідчив про її нездатність усвідомити зміст укладеного договору та підписати його зміст.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування вимог вказала, що суд не взяв до уваги її пояснення, не врахував, що вона є особою похилого віку, помилково трактувала та неправильно розуміла правову природу договору дарування.

Суд необґрунтовано не прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_3 , який є її сусідом, та свідка ОСОБА_4 , яка є її дочкою та здійснює за нею постійний догляд.

Судом не враховано тієї обставини, що ОСОБА_2 після укладання договору дарування лише двічі зустрічався з нею, в той час як вона двічі перебувала на стаціонарному лікуванні.

Вона не мала свідомого волевиявлення на дарування спірної земельної ділянки відповідачу, оскільки ця земельна ділянка мала бути подарована сестрі відповідача, яка є дочкою позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказав, що позивач повністю усвідомлювала, що дарує земельну ділянку йому, що також визнано нею у судовому засіданні. Позиція ОСОБА_1 зводиться виключно до переоцінки та зміни свого бажання після укладення оспорюваного договору дарування.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача в суді проти апеляційної скарги заперечив.

Інші учасники справи, будучи повідомленими належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в суд не з`явилися.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 14.09.2023, у м. Городок, Хмельницького району, Хмельницької області, між сторонами укладено договір дарування земельної ділянки площею 2,9722 га, кадастровий номер :03:033:0285, відповідно до якого ОСОБА_1 подарувала вказану земельну ділянку своєму сину ОСОБА_2 .

В суді свідок ОСОБА_3 , який є сусідом позивача, пояснив, що ОСОБА_2 обманом заволодів двома земельними ділянками ОСОБА_1 , про що остання розповіла йому. Відповідач приїздив до позивача декілька разів на рік, на свята, по господарству не допомагав. Піклувалася про матір лише дочка.

Свідок ОСОБА_5 , яка є сусідкою відповідача, у своїх поясненнях повідомила, що бачила у 2022 році ОСОБА_1 дома у ОСОБА_2 у м. Хмельницькому декілька разів, відповідач їздив з матір`ю на лікування до медичних установ. У 2023 році ОСОБА_1 проживала у ОСОБА_2 з серпня до грудень. Під час спілкування вона чула, як ОСОБА_1 висловлювала намір подарувати земельні ділянки сину. Дізнавшись про такий намір матері, її дочка, сестра відповідача, категорично заперечила проти дарування земельних ділянок. ОСОБА_2 завжди опікувався своєю матір`ю, допомагав їй продуктами та матеріально. Більшість часу матір проживала у селі, разом із дочкою, проте регулярно бувала у сина в гостях.

Свідок ОСОБА_6 , яка є сусідкою відповідача, суду пояснила, що протягом літа-зими 2023 року ОСОБА_1 проживала у свого сина у м. Хмельницькому. Вона була задоволена умовами проживання у сина та ставленням до неї. Раніше, протягом 2015-2020 років, ОСОБА_1 разом із дочкою та її синами регулярно відвідували будинок ОСОБА_2 на всі свята, разом проводили час.

Свідок ОСОБА_4 , яка є сестрою відповідача та дочкою позивача, у своїх показаннях повідомила суду, що вважає несправедливим те, що матір подарувала обидві ділянки брату, оскільки вона також має право на одну ділянку, яка є більшою за площею, оскільки у неї двоє дітей, а у відповідача дітей немає. Вважає, що оскільки відповідач є заможною людиною, тому їй вказана земельна ділянка потрібніша. Впевнена, що саме брат підговорив матір подарувати йому обидві земельні ділянки.

Позивач ОСОБА_1 , будучи допитаною в судовому засіданні, зазначила, що цілковито і повністю розуміла, що дарує обидві земельні ділянки своєму сину. Вона не повідомляла своїй дочці ОСОБА_4 , з якою постійно проживає, про факт дарування земельних ділянок відповідачу, оскільки розуміла, що ОСОБА_4 буде проти цього і відбудеться конфлікт. Після того, як її дочка дізналася про дарування обох земельних ділянок ОСОБА_2 , позивач прийшла до переконання, що справедливо було б подарувати по одній земельній ділянці кожному з її дітей. Більшу земельну ділянку слід подарувати саме ОСОБА_4 , враховуючи, що у неї двоє дітей, в той час як син є більш заможною людиною, дітей не має.

Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність), якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.07.2021 у справі №311/2233/19 (провадження №61-12035св20) зазначено, що, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium - принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права у подібних спірних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2019 в справі №365/349/16-ц, від 05.06.2019 в справі №693/45/18, від 15.04.2020 в справі №626/601/19, від 04.09.2020 в справі №311/2145/19-ц.

Тлумачення ч. 1 ст. 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6, ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнано судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 19 постанови від 06.11.2009, №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, за вимогою вказаної вище норми ст. 229 ЦК України, необхідно встановити, чи дійсно мала місце помилка щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін цього договору.

Під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину» (постанова Верховного Суду від 24.01.2023 у справі №731/43/21).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19) зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як правильно встановлено судом, доказів помилки позивача щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін цього договору матеріали справи не містять.

Переоцінка після укладення правочину його наслідків, а також зміна стосунків між сторонами правочину правового значення не має.

Поведінка позивача ОСОБА_1 вказує на порушення принципу добросовісності в її діях, зокрема, положення про заборону суперечливої поведінки, та є недопустимою.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника з мотивами оскаржуваного судового рішення та невірного застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого доводи апеляційної скарги слід визнати необґрунтованими, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 01 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 липня 2025 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова