КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 761/3894/18

провадження номер: 22-ц/824/8652/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Буняка Валерія Сергійовича на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 лютого 2025 року у складі судді Кондратенко О.О., у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів», третя особа: Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» (далі - ДП «Поліграфічний комбінат «Україна»), третя особа: Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що згідно з наказом директора ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» від 16 червня 2017 року № 569-к ОСОБА_1 обіймала посаду заступника директора з персоналізації документів ДП «Поліграфічний комбінат «Україна». Відповідно до наказу директора ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» від 29 серпня 2017 року №879-к її переведено на посаду заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації. Відповідно до наказу директора ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» від 26 грудня 2017 року № 1452-к її звільнено з посади заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації, яка вимагає доступу до державної таємниці, на підставі п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України. Позивачка вважала звільнення незаконним та таким, що суперечить трудовому законодавству України, оскільки їй не були відомі реальні обставини узгодження її звільнення з Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, не було повідомлено про відмову у наданні доступу до державної таємниці, не було запропоновано переміщення на інше робоче місце чи іншу посаду, не пов`язану з державною таємницею, виконання покладених на неї обов`язків не вимагало доступу до державної таємниці.

Крім того, позивачка зазначала, що незаконним звільненням їй було спричинено моральну шкоду, як полягає у приниженні її престижу та ділової репутації, моральних переживаннях, душевних стражданнях через неможливість продовження активного трудового життя як професіонала, порушенні стосунків з оточуючими людьми, депресивному стані, порушеннях звичайного способу життя тощо.

З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила:

визнати незаконним наказ ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» від 26 грудня 2017 року № 1452-к;

поновити її на посаді заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» з 27 грудня 2017 року;

стягнути з ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 494 802 грн 76 коп.;

стягнути з ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» на її користь моральну шкоду у розмірі 200 000 грн 00 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Буняка В.С. залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Буняка В. С. задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним наказ ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» №1452-к від 26 грудня 2017 року, яким ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України з 26 грудня 2017 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» з 27 грудня 2017 року. Зобов`язано ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 . Стягнуто з ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» на користь ОСОБА_1 1 839 144 грн 38 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з утриманням підприємством з цієї суми податків й інших обов`язкових платежів та 5 000 грн 00 коп. у відшкодування моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

09 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із заявою про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року за нововиявленими обставинами.

Заява мотивована тим, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 липня 2019 року, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року, визнано протиправним та скасовано рішення Служби безпеки України (далі - СБУ) щодо відмови ОСОБА_1 у доступі до державної таємниці у зв`язку з повідомленням недостовірних відомостей про себе. Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою СБУ. Вважала, що ця обставина є нововиявленною обставиною у цій справі.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2020 року прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року за нововиявленими обставинами та відкрито провадження по справі.

Постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року касаційну скаргу ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» задоволено. Постанову Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року скасовано, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року залишено в силі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» судовий збір у розмірі 17 620 грн 00 коп.

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із доповненнями до заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду від 25 вересня 2018 року, які розширюють коло нововиявлених обставин.

Заява мотивована тим, що 20 жовтня 2021 року ОСОБА_1 , як новий директор ДП «Поліграфічний комбінат «Україна», отримавши у вересні 2021 року доступ до державної таємниці, ознайомилась з листом СБУ до відповідача № 8/2/4-11019 від 13 грудня 2017 року, який був покладений в основу рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року. Тоді вона достовірно дізналась про відсутність у вказаному листі повідомлення про відмову їй у допуску до держтаємниці. Зміст цього листа свідчить, що станом на вказану дату СБУ таке рішення не приймалось.

Проте колишній директор підприємства, посилаючись на реквізити вказаного листа, направив до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України запит № 04/4054 від 14 грудня 2017 року на отримання згоди для її звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України нібито у зв`язку з відмовою СБУ у допуску до держтаємниці, якої насправді, на той час не існувало.

Раніше вказаний лист СБУ № 8/2/4-11019 від 13 грудня 2017 року не міг бути наданий відповідачем без згоди СБУ. Судам зазначений лист не надавався, в судових засіданнях не досліджувався та його копії матеріали справи № 761/3894/18 не містять. Незважаючи на отримання 20 серпня 2020 року підприємством дозволу СБУ на виготовлення копії цього листа для приєднання як доказу до справи, відповідачем вказаний лист так і не був спрямований до суду. При цьому, як докази наявності повідомлення про відмову їй у допуску до держтаємниці на дату звільнення, суду були надані тільки копії доповідних записок начальника режимно-секретної групи ОСОБА_2 про таке повідомлення.

Вважала, що в даному випадку нововиявленими обставинами, тобто істотними для цієї справи обставинами, які не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі їй на час розгляду справи, є наступні юридичні факти, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи:

факт відсутності у листі № 8/2/4-11019 СБУ від 13 грудня 2017 року повідомлення ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» про відмову їй у допуску до держтаємниці;

факт відсутності відмови їй у допуску до держтаємниці на день звернення колишнього директора підприємства до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України із запитом № 04/4054 від 14 грудня 2017 року, де наявне посилання на вказаний лист, для отримання згоди на її звільнення нібито у зв`язку з відмовою у допуску до держтаємниці;

факт відсутності відмови їй у допуску до держтаємниці на день надання держсекретарем Міністерства економічного розвитку і торгівлі України листом від 20 грудня 2017 року згоди на її звільнення у зв`язку з відмовою в допуску до держтаємниці, якої насправді на той час не існувало;

факт відсутності відмови їй у допуску до держтаємниці на станом на справі, що 2017 року коли її було незаконно звільнено з посади заступника директора ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України нібито у зв`язку з відмовою в допуску до держтаємниці, якої насправді на той час не існувало.

Вказувала, що ці істотні для даної справи обставини, які не були встановлені судом, не були і не могли бути відомі їй під час розгляду справи, підтверджуються листом СБУ № 8/2/4-11019 СБУ від 13 грудня 2017 року, де міститься припущення про можливе існування підстав для відмови у наданні допуску до держтаємниці у майбутньому та листом ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» від 26 грудня 2017 року про звернення до СБУ з клопотанням вирішити питання про надання ОСОБА_1 доступу до держтаємниці.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила:

скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року, яким їй відмовлено у задоволенні позову до ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» за нововиявленими обставинами;

ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги до ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задовольнити повністю.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 2022 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року, заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року за нововиявленими обставинами задоволено.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ДП «Поліграфічний комбінат «Україна», третя особа Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди скасовано за нововиявленими обставинами та ухвалено нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ДП «Поліграфічний комбінат «Україна», третя особа: Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Визнано незаконним наказ ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» № 1452-к від 26 грудня 2017 року, яким ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України з 26 грудня 2017 року.

Стягнуто з ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 6 014 949 грн 52 коп. (без урахування податків і інших обов`язкових платежів) та витрати на правову допомогу у розмірі 4 500 грн 00 коп.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 23 травня 2024 року касаційну скаргу ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року скасовано.

Справу № 761/3894/18 передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

04 липня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Буняк В.С. подав до суду першої інстанції доповнення, які розширюють коло нововиявлених обставин до заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року за нововиявленими обставинами, які, на думку заявника, стосувалися суттєвих нових фактів, що не були і не могли бути відомі на момент винесення первісного рішення суду 2018 році.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 18 лютого 2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Буняка В.С. про прийняття доповнення до заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року відмовлено.

Іншою ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 18 лютого 2025 року заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів», третя особа: Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 18 лютого 2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, про відмову у прийнятті доповнення до заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Буняк В.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Буняка В.С. на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 лютого 2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, не прийнято до розгляду і повернуто скаржнику (а.с.116-118, т.7).

Згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень, до якого відповідно до положень ст.5 Закону України «Про доступ до судових рішень» судді мають повний доступ, встановлено, що ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 квітня 2025 року.

Також, не погоджуючись з ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 18 лютого 2025 рокупро залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Буняк В.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не забезпечив справедливого судового розгляду, не врахував суттєвих для справи доводів та документальних доказів, що безпосередньо впливають на правову оцінку нововиявлених обставин.

Вважає, що однією з ключових нововиявлених обставин є факт фальсифікації службової записки начальника режимно-секретної групи ОСОБА_2 від 15 грудня 2017 року. Цей документ був підставою для прийняття рішення Шевченківського районного суду міста Києва у 2018 році про відмову у поновленні ОСОБА_1 на роботі. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження №761/16542/22, зазначений документ містив завідомо недостовірні дані, за що відносно ОСОБА_2 була порушена кримінальна справа, а ухвалою від 01 вересня 2022 року вона була звільнена від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1ст.366 КК України, у зв`язку зі спливом строків давності. Суд визнав обставину фальсифікації офіційним фактом, що є прямим підтвердженням суттєвого впливу на правильність первісного рішення.

Крім того, суд першої інстанції проігнорував іншу істотну нововиявлену обставину - скасування рішення СБУ про відмову у наданні ОСОБА_1 доступу до державної таємниці. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 липня 2019 №826/9898/18 визнано незаконним та скасовано відповідне рішення СБУ. На момент винесення судового рішення у 2018 році ця обставина не була відома ані позивачу, ані суду, яка є підставою для перегляду справи за п.1 ч. 2 ст. 423 ЦПК України.

Вказує, що суд першої інстанції, не визнавши за можливе розглядати доповнення до заяви, мотивував свою відмову тим, що формально вони не є окремою заявою про перегляд. Проте, ні ст.426, ні ст.427 ЦПК України, не містять заборони на подання таких доповнень. Більше того, Верховний Суд у постанові від 23 травня 2024 року у цій справі фактично визнав право сторони доповнювати нововиявлені обставини у межах уже відкритого провадження. Також аналогічна практика доповнення заяви за нововиявленими обставинами підтверджена Верховним Судом у справі №334/9545/18 від 22 листопада 2023 року.

Вважає, що суд мав або залишити доповнення без руху, або передати їх на розгляд у межах вже відкритої справи, проте фактично відмовив у доступі до правосуддя, чим порушив завдання цивільного судочинства, визначені ч.1 ст.2 ЦПК України.

Також вказує, суд дійшов помилкового висновку про те, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 липня 2019 року вже оцінювалося судами раніше, оскільки зазначене рішення не оцінювалося по суті, ані судом першої інстанції, ані судом апеляційної інстанції, а постанова Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року була скасована Верховним Судом.

Представник ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» - адвокат Гончар М.Г. подала відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що оскаржуваною ухвалою суд першої інстанції правильно залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року у зв`язку з відсутністю передбачених законом підстав. Вказує, що апеляційна скарга з приводу претензій до обґрунтованості судового рішення, має лише одне твердження щодо неврахування такої нововиявленої обставини, як рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 липня 2019 (справа №826/9989/18). У зв`язку з цим ОСОБА_1 стверджує, що судове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року було обґрунтоване саме відмовою СБУ в наданні їй доступу до державної таємниці. Однак вказаний акт СБУ визнано незаконним і скасовано окружним судом. Наголошує, що цей факт Шевченківський районний суд міста Києва 25 вересня 2018 року у своєму рішенні не оцінював, як не оцінювали й інші суди, що залишили вказане рішення чинним. Тобто, скаржник вважає достатньою нововиявленою обставиною факт скасування судом адміністративної юридичної відмови у наданні доступу їй до державної таємниці та визнання таких дій СБУ незаконними незалежно від часу коли це рішення було прийнято. Проте відповідач з таким твердженням не погоджується, оскільки неодноразово наголошував, що визнання дій СБУ незаконними та скасування рішення з приводу відмови ОСОБА_1 у доступі до державної таємниці не сприяло у цій справі автоматичному виникненню у неї доступу до державної таємниці. Як зазначав Верховний Суд у цій справі, на день звільнення позивачки з роботи, допуск, як такий був відсутній. Верховний Суд зауважив, що відсутність у посадової особи допуску до державної таємниці (встановленої форми) унеможливлює виконання нею посадових обов`язків, які є перебування особи на посаді, яка за обсягом покладених на неї завдань вимагає доступу до державної таємниці, а також умовою призначення на яку є наявність/необхідність оформлення допуску до державної таємниці. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін

Третя особа: Міністерство економічного розвитку і торгівлі України не скористалося своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направило.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи (п.1 ч.2 ст.423 ЦПК України).

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Тлумачення п.1 ч.2 ст.423 ЦПК України свідчить, що нововиявленими обставинами є обставини, які: існували на час розгляду справи, не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; є істотними для розгляду справи, тобто належать до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Обставини, які вважаються нововиявленими, повинні одночасно відповідати цим вимогам.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом (ч.4 ст.423 ЦПК України).

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених наведеними нормами, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмету доказування у справі і можуть вплинути на висновки суду про права і обов`язки осіб, які беруть участь у справі (див постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 листопада 2020 року у справі № 740/10/17 (провадження № 61-11419св20)).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18 (провадження № 12-7звг22), на яку посилається відповідач у касаційній скарзі, зазначено, що: «5.2 Здійснюючи процедуру перегляду остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами суд має переглянути раніше ухвалене рішення лише в межах нововиявлених обставин. Підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки її учасники не знали про цю обставину та, відповідно, не могли підтвердити її у суді. Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами спрямований не на усунення судових помилок, а на перегляд судового рішення у вже розглянутій справі з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення такого рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, провадження № 12-158гс19, (пункти 7.4-7.5)). […] 5.4 Нововиявленими є обставини, які: входять до предмета доказування у відповідній справі; обґрунтовують вимоги або заперечення сторін; можуть вплинути на висновки суду про права й обов`язки її учасників або мають інше істотне значення для правильного вирішення спору; існували на час розгляду справи, рішення в якій переглядається; спростовують фактичні дані, покладені в основу такого рішення; не були встановлені, коли суд ухвалював це рішення; не були та не могли бути відомі на час розгляду справи особі, яка звертається із заявою про перегляд рішення; стали відомими тільки після його ухвалення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 127/10129/17, провадження № 14-549зц18 (пункт 26)). 5.5. Не є нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці доказів, які вже оцінив суд у процесі розгляду справи. Крім того, судове рішення не можна переглядати у зв`язку з нововиявленими обставинами у разі, якщо обставини, передбачені процесуальним законом, відсутні, а також якщо ці обставини були або могли бути відомі заявникові на час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 127/10129/17, провадження №14-549зц18 (пункти 27, 28))».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 752/4995/17 (провадження № 14-41цс21), на яку посилається відповідач у касаційній скарзі, з посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 19/028-10/13 від 30 червня 2020 року (пункти 7.4-7.5)), зазначено, що: «Процедура перегляду остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами не є тотожною новому розгляду справи та не передбачає повторної оцінки всіх доводів сторін. Суд має переглянути раніше ухвалене рішення лише в межах нововиявлених обставин. Підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки її учасники не знали про цю обставину та, відповідно, не могли підтвердити її у суді. Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами спрямований не на усунення судових помилок, а на перегляд судового рішення у вже розглянутій справі з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення такого рішення».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2020 року у справі № 686/9717/14 (провадження № 61-516св20) з посиланням на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 травня 2020 року у справі № 711/8648/16 (провадження № 61-46019св18) зазначено, що: «істотними обставинами справи вважаються ті, які можуть вплинути на рішення суду, яке набрало законної сили, а це, передусім, ті, що взагалі не були предметом розгляду у вказаній цивільній справі, у зв`язку з тим, що вони не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою на час розгляду справи. Не можуть вважатися нововиявленими обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювались судом у процесі розгляду справи. Неналежне виконання сторонами своїх процесуальних обов`язків у змагальності процесу, у тому числі і неподання до суду усіх доказів, збирання нових доказів після розгляду справи на думку колегії суддів не є нововиявленими обставинами, а тому і не можуть бути підставою для перегляду судового рішення».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року у справі № 299/883/17 (провадження № 61-7687св22) зазначено, що: «нововиявленою може бути визнана лише та обставина, яка існувала в об`єктивній дійсності на момент ухвалення рішення, проте не була відома заявнику, а підставою перегляду є наявність обставини, що може істотно вплинути на вирішення справи. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися судом у процесі розгляду справи. […]

Необхідно зазначити, що на відміну від перегляду судового рішення в порядку апеляційного та касаційного оскарження, підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки учасники судового розгляду не знали про неї та, відповідно, не могли надати суду дані про неї.

Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами має на меті не усунення судових помилок, а лише перегляд уже розглянутої справи з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення судового рішення.

При цьому, надання правової оцінки аналогічним правовідносинам в іншому судовому рішенні також не може вважатися нововиявленими обставинами».

Як вбачається із матеріалів справи, згідно з наказом директора ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» від 16 червня 2017 року № 569-к ОСОБА_1 обіймала посаду заступника директора з персоналізації документів ДП «Поліграфічний комбінат «Україна».

Відповідно до наказу директора ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» від 29 серпня 2017 року № 879-к її переведено на посаду заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації з 29 серпня 2017 року.

Пунктом 4.8 посадової інструкції заступника директора з персоналізації документів, затвердженої директором ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» у 2017 році передбачено, що заступник директора з персоналізації документів несе відповідальність за розголошення відомостей, що становлять державну таємницю.

Наказом ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» від 25 вересня 2017 року «Про внесення змін до штатного розпису та введення в дію переліку змін до штатного розпису ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» з 25 вересня 2017 року у структурному підрозділі «дирекція» скорочено посаду заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації та введено з 25 вересня 2017 року у штатний розпис посаду заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації документів.

05 жовтня 2017 року позивач подала заяву на ім`я директора ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» з проханням перевести її на посаду заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації документів.

14 грудня 2017 року директор ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» звернувся до Державного секретаря Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з листом, в якому вказав, що у зв`язку з ненаданням СБУ допуску до державної таємниці заступнику директора з інформаційних технологій та персоналізації ОСОБА_1 , посада якої вимагає допуску до державної таємниці з грифом «цілком таємно», просив погодити звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації за пунктом 2 статті 40 КЗпП України.

Державний секретар Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на лист ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» від 14 грудня 2017 року № 04/4054 погодив звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації. Одночасно просив відповідача надати копію листа СБУ щодо ненадання допуску до державної таємниці ОСОБА_1 .

Згідно з наказом директора ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» від 26 грудня 2017 року № 1452-к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації, яка вимагає допуску до державної таємниці, на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України, з 26 грудня 2017 року.

У доповідній записці, адресованій начальнику юридичного відділу ДП «Поліграфічний комбінат «Україна», начальник режимно-секретної групи ОСОБА_2 вказала, що листом СБ України від 13 грудня 2017 року ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» повідомлено про відмову у наданні ОСОБА_1 допуску до державної таємниці на підставі ст.23 та ст.24 Закону України «Про державну таємницю», про що було повідомлено відділ кадрів ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» та ОСОБА_1 . Також зазначено, що листи СБУ мають гриф обмеження доступу «ДСК».

Лист СБУ № 8/2/4-11019 від 13 грудня 2017 року не містить повідомлення про відмову ОСОБА_1 у надані допуску до державної таємниці як про факт що вже відбувся станом на вказану дату. У даному листі висловлено оціночне судження керівника підрозділу СБУ, до компетенції якого безпосередньо не відноситься надання допуску до державної таємниці, про можливість прийняття такого рішення в майбутньому.

Відповідно до копії листа повідомлення СБУ № 26/2/1-399п/дск про відмову у наданні ОСОБА_1 допуску до державної таємниці від 23 січня 2018 року відмова у надані ОСОБА_1 допуску до державної таємниці відбулася через кілька тижнів після її звільнення.

Відповідно до копії листа від 04 вересня 2018 року СБУ повідомила ОСОБА_1 про те, що рішення про відмову у наданні їй допуску до державної таємниці було прийнято СБУ саме за результатами огляду документальних матеріалів, надісланих до ДОДТЛ СБУ за вмотивованим запитом ДП Поліграфічний комбінат «Україна» від 26 грудня 2017 року № 306дск.

Так, скасовуючи рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року і передаючи вказану справу №761/3894/18 на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд у постанові від 23 травня 2024 року вказав, що приймаючи до уваги твердження ОСОБА_1 про існування нововиявлених обставин, зокрема відсутність у листі СБУ № 8/2/4-11019 від 13 грудня 2017 року повідомлення про відмову ОСОБА_1 у допуску до державної таємниці та звернення ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» до СБУ з клопотанням вирішити питання про надання ОСОБА_1 допуску до державної таємниці лише 26 грудня 2017 року (день видачі наказу про звільнення), суд першої інстанції не врахував, що зазначена заявником обставина (відсутність відмови ОСОБА_1 у допуску до державної таємниці на день винесення наказу про її звільнення) у розумінні положень ЦПК України не є нововиявленою, а тому вплинути на законність та обґрунтованість судового рішення не могла.

Крім того, судом першої інстанції не розглянуто по суті заяву від 09 січня 2020 року про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року (т. 3 а.с. 107-108), в якій ОСОБА_1 також вказувала, що істотною нововиявленою обставиною для цієї справи є те, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 липня 2019 року, яке набрало законної сили, визнано протиправним та скасовано рішення СБУ щодо відмови ОСОБА_1 в доступі до державної таємниці.

У відповідності до ч.1 ст. 417 ЦПК Українивказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Залишаючи без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року, суд першої інстанції виходив із того, що обидві обставини, на які посилалась заявниця як на нововиявлені, були належним чином розглянуті судами під час попередніх стадій провадження і не відповідають критеріям істотності та новизни, визначеним ч.2 ст.423 ЦПК України. Зокрема, щодо рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 липня 2019 року, суд вказав, що воно було предметом судової оцінки у постанові Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року. Таким чином дана обставина не є нововиявленою, оскільки вона вже була предметом дослідження суду апеляційної інстанції. Щодо листа СБУ №8/2/4-11019 від 13 грудня 2017 року суд зауважив, що навіть якщо вказаний документ не був долучений до матеріалів справи або формально не досліджувався у судовому засіданні, його зміст, як і сам факт існування повідомлення про відмову в допуску до державної таємниці, був належним чином врахований і оцінений судом під час ухвалення рішення від 25 вересня 2018 року. Таким чином, сам лише доступ заявниці до змісту цього листа у 2021 році (вже після призначення її директором підприємства) не створює нової істотної обставини в сенсі процесуального закону. Той факт, що вона ознайомилась із цим документом пізніше, не змінює того, що обставини, на які вона посилається, були відомі (чи мали бути відомі) стороні ще на момент попереднього судового розгляду. Суд першої інстанції також зауважив, що Верховний Суд у постанові від 23 травня 2024 року прямо зазначив, що факти, на які посилається заявниця, не є новими в юридичному розумінні, оскільки існували на момент розгляду справи, були їй відомі або повинні були бути відомі та не змінюють правової оцінки, наданої судом раніше.

Однак повністю з такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись, виходячи з такого.

Як зазначалося вище, прийнята у цій справі постанова Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року була скасована постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року з ухваленням остаточного судового рішення, яким рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року залишено в силі.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) міститься висновок, що якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких обставин у суду першої інстанції не було правових підстав для висновку, що доводам ОСОБА_1 про те, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 липня 2019 року, яке набрало законної сили та яким визнано протиправним і скасовано рішення СБУ щодо відмови ОСОБА_1 в доступі до державної таємниці є підставою для перегляду рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року за нововиявленими обставинами вже дано правову оцінку колегією суддів при прийнятті постанови Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року.

Таким чином, суд першої інстанції, у порушення вимог ч.1 ст. 417 ЦПК України, при новому розгляді справи фактично не виконав імперативні вказівки Верховного Суду, які викладені у постанові від 23 травня 2024 року, про необхідність розглянути по суті заяву від 09 січня 2020 року про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року, в якій ОСОБА_1 також вказувала, що істотною нововиявленою обставиною для цієї справи є те, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 липня 2019 року, яке набрало законної сили, визнано протиправним та скасовано рішення СБУ щодо відмови ОСОБА_1 в доступі до державної таємниці.

Водночас суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості усунути допущені судом першої інстанції вказані порушення, оскільки за змістом ч.1 ст.425 ЦПК України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених ч.2, пунктами 1, 3 ч.3 ст.423 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення.

Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.429 ЦПК України справа розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження, у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд.

За результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може: відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

У ч.ч.6, 7 ст.429 ЦПК України передбачено, що з набранням законної сили новим судовим рішенням втрачають законну силу судові рішення інших судів у цій справі.

Судове рішення, ухвалене за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, може бути переглянуте на загальних підставах.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції після скасування рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами і ухвалення судом першої інстанції рішення має перевірити його законність по суті та прийняти рішення за результатами розгляду апеляційної скарги відповідно до положень ст.374 ЦПК України.

Відтак повноважень скасовувати таке рішення і постановлювати процесуальний документ з приводу розгляду заяви про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами, відмовляти у її задоволенні, тобто розглядати заяву по суті, апеляційний суд не має, так як це є компетенцією суду, судове рішення якого переглядається.

Практика Верховного Суду щодо цього питання є сталою, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 2-190/2011 (провадження № 61-35193св18), від 06 березня 2019 року у справі № 755/21917/14-ц (провадження № 61-24916св18), від 19 вересня 2018 року у справі № 200/9663/16-ц (провадження № 61-18061св19), від 15 липня 2020 року у справі № 466/543/14-ц (провадження № 61-7223св20), від 15 липня 2020 року у справі № 2-215/11 (провадження № 61-46492св18), від 17 травня 2023 року у справі № 357/9196/18 (провадження № 61-1356св23), від 16 серпня 2023 року у справі № 299/1923/16-ц (провадження № 61-5169св22) та від 04 жовтня 2023 року у справі № 756/217/15-ц (провадження № 61-4067св23).

Що стосується прохання в апеляційній скарзі об`єднати розгляд цієї апеляційної скарги з апеляційною скаргою на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 лютого 2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, про відмову у прийнятті доповнення до заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду, то воно не підлягає вирішенню судом апеляційної інстанції у даному провадженні, оскільки по вказаній апеляційній скарзі вже постановлена ухвала Київського апеляційного суду від 18 квітня 2025 року, яка набрала законної сили, а згідно з вимогами чинного цивільного процесуального законодавства України повторний розгляд апеляційної скарги, по якій вже прийнято судове рішення, яке набрало законної сили, не допускається.

Відповідно до положень ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З наведених вище підстав, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому вона підлягає скасуванню на підставі ст.379 ЦПК України, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції. Тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст.374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Буняка Валерія Сергійовича - задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 лютого 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 липня 2025 року.

Головуючий

Судді: