Житомирський апеляційний суд
Справа №295/354/21 Головуючий у 1-й інст. Полонець С. М.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) у м. Житомирі

цивільну справу №295/354/21 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 10 березня 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Полонця С.М. в м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - АТ КБ «ПриватБанк» або банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 . Просило станом на 30 листопада 2021 року за договором про надання банківських послуг від 25 червня 2014 року №б/н стягнути з відповідача заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 10 677,74 грн.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 підписала анкету-заяву від 25 червня 2014 року та отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань із повернення отриманого кредиту, утворилася зазначена вище заборгованість.

Рішенням Богунського районного суду Житомирської області від 10 березня 2021 року позов задоволений. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 10 677,74 грн та вирішено питання судового збору.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що відповідно до кредитного договору від 25 червня 2014 року відповідач отримала кредитну картку із встановленням кредитного ліміту в розмірі 800 грн, термін дії картки до 01 жовтня 2017 року. Зобов`язання за кредитним договором в межах встановленого кредитного ліміту вона виконувала, знімала кредитні кошти та в подальшому вносила кошти або банк самостійно списував проценти за їх користування. Про збільшений кредитний ліміт за кредитною картою № НОМЕР_1 із 800 грн до 2 500 грн їй відомо не було та такою сумою кредитних коштів вона не користувалася, враховуючи також те, що термін кредитної карти закінчився 01 жовтня 2017 року. Позивач звернувся до суду після спливу строку позовної давності. Наголошує на безпідставному списанні з її кредитної картки заборгованості за нарахованими процентами з урахуванням збільшеного кредитного ліміту. Крім того, вона вже сплатила за користування кредиткою: 3 029,94 грн заборгованості за тілом кредиту; 6 648,23 грн заборгованості за простроченим тілом кредиту; 2 798,56 грн стягнутої з неї пені.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. За змістом частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що розмір кредитної заборгованості доведений позивачем належними доказами, правильність розрахунку не спростована відповідачем, підтверджено факт існування кредитних відносин між сторонами та неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися із висновками суду першої інстанції з таких мотивів.

Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст.1048 ЦК України).

Частиною другою ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст.1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За таких обставин, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що ОСОБА_1 із метою отримання банківських послуг 25 червня 2014 року підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, у якій не прописано жодної істотної умови договору (а.с.18).

Одночасно із цим у анкеті-заяві зазначено про те, що ОСОБА_1 згодна із тим, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між нею та банком договір про надання банківських послуг. Окрім того, зазначається, що ОСОБА_1 ознайомилася і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді. Має місце у заяві й застереження про те, що Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Відповідач зобов`язалася виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.

Отже, у заяві позичальника від 25 червня 2014 року відсутній кредитний ліміт, тобто тіло кредиту, а також у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про процентну ставку за користування кредитом, про відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафу) за порушення зобов`язання.

Надані позивачем ксерокопії витягу із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку підпису відповідача не містять (а.с.19-57).

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки ОСОБА_1 була видана одна кредитна картка - 25 червня 2014 року НОМЕР_1, із терміном дії до жовтня 2017 року (а. с.16).

Із довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , убачається, що за картковим рахунком № НОМЕР_1 - 25 червня 2014 року встановлений кредитний ліміт у розмірі 800 грн, який в подальшому збільшився до 2 500 грн (а.с.17).

Із розрахунку, наданого банком, за відповідачем обліковується заборгованість за простроченим тілом кредиту станом на 30 листопада 2020 року в сумі 10 677,74 грн.

Також із розрахунку вбачається, що позивач нараховував відповідачу проценти за користування кредитом та пеню за прострочене зобов`язання.

За таких обставин, розрахунком заборгованості за договором від 25 червня 2014 року та випискою по руху коштів за картковим рахунком № НОМЕР_1 підтверджується, що відповідач внесла кошти на погашення кредитної заборгованості у загальній сумі 12 476,73 грн, яка складається із: погашеної заборгованості за тілом кредиту - 3 029,94 грн; погашеної заборгованості за простроченим тілом кредиту - 6 648,23 грн; погашеної заборгованості з пені - 2 798,56 грн.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, крім розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25 червня 2014 року, послався на витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» і Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів та Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент підписання відповідачем анкети-заяви містили умови щодо сплати неустойки (пені, штрафу) саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Окрім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи, тобто, кредитор міг додати до позовної заяви витяги з Тарифів та Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, а суд першої інстанції, стягуючи тіло ґрунтував своє рішення на припущеннях.

Без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Тарифи і Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про кредитний ліміт, пеню та штраф, витяги з Тарифів і з Умов та Правил не можна вважати складовою частиною спірного договору, оскільки вони не підписані відповідачем та останньою не визнаються. Отже, недодержання письмової форми для кредитного ліміту, процентів за користування коштами, пені та штрафу, не дає підстав розцінювати умови, прописані у витягах з Тарифів та Умов і Правил, як невід`ємну складову частину змісту договору, а тому суд першої інстанції помилково вважав надані позивачем витяги з відповідних документів складовою частиною спірного договору та безпідставно стягнув заборгованість за простроченим тілом кредиту.

Не надана судом першої інстанції належна оцінка також тій обставині, що у анкеті-заяві від 25 червня 2014 року ОСОБА_1 не обрала жодної опції щодо виду банківської карти, відповідно до якої можна застосовувати витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт.

Не вказаний кредитний ліміт у розмірі 2 500 грн й у виписці про руху коштів по рахунку (а.с.67-72).

Недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, не дозволяє залишити рішення суду першої інстанції без змін. Відповідно до положень ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення, яким банку в задоволенні позову відмовляється в повному обсязі.

Судовий збір, понесений відповідачем на оплату судового збору за подання апеляційної скарги, покладається на позивача в силу положень ст.141 ЦПК України.

Відповідно до п.2 частини третьої ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.ст.259,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 10 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити Акціонерному товариству Комерційний банк „ПриватБанк" у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 1 362 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 частини третьої ст.389 ЦПК України.

Головуюча Судді: