СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/22334/24

пр. № 2/759/2063/25

08 липня 2025 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Бабич Н.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Олійникової Н.О.,

представника позивача - Іщука Є.М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про скасування розпорядження органу приватизації,-

ВСТАНОВИВ:

23.10.2024 р. до суду надійшов вказаний позов, у якому позивач просить скасувати розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 307 від 27.09.2013 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1 . Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що 27.09.2013 р. було видано оспорюване розпорядження, про яке позивач дізналась лише в січні 2024 р. Відповідно до квитанцій про оплату комунальних послуг власником особового рахунку є вона. Як зазначила позивач в 2013 р. її дочка, запропонувалі їй знятись з реєстраційного обліку з спірної квартири, з метою в подальшому менше сплачувати за комунальні послуги, та будучи людиною похилого віку, та довіряючи своїй дитині, вона погодилась на дану пропозицію та знялась з реєстраційного обліку. В подальшому, сплачуючи комунальні послуги, в квитанціях було зазначено її власником особового рахунку. В заяві позивач вказує, що шляхом обману та зловживання відповідачами, якими є її дочка ОСОБА_3 та онук ОСОБА_4 , заволоділи спірною квартирою шляхом її приватизації. На підставі наведеного позивач просила позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 29.10.2024 р. у відкритті провадження відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 10.12.2024 р..ухвалу суду від 29.10.2024 р. скасовано та направлено до суду першої інстанкції для продовження розгляду (а.с. 79, 80-81).

Ухвалою судді від 10.01.2025 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 95).

27.01.2025 р. до суду від представника Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації через підсистему "Електронний суд" надійшов відзив на позов, в якому останній проти вимог заперечував, посилаючись на те, що приватизація відбулась згідно чинного законодавства (а.с. 143-145).

До суду 05.02.2025 р. засобами поштового зв`язку надійшов аналогічний відзив від представника Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (а.с. 111-113).

25.03.2025 р до суду від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 через канцелярію суду, надійшла заява про розглядсправи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечували (а.с.148).

Ухвалою суду від 25.03.2025 у справі закрито підгнотовче провадження та призначено до судового розгляду (а.с.152).

Ухвалою суду від 05.06.2025 р. у справі витребувано докази (а.с.125).

20.06.2025 р. до суду надійшли витребувані докази (а.с. 204-, 205-206)

23.06.2025 р. до суду повторно надійшли витребувані докази (а.с. 208, 209)

В судове засідання позивачка не з`явилася, її представник - адвокат Іщук Є.М. в судовому засіданні заяву підтримав з підстав викладених в позові.

В судове зпасідання відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не з`явились, подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову не заперечували.(а.с. 148).

В судове засідання представник відповідача Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації не з`явився, причини неявки суду не відомі, подав до суду відзив на позов.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява та встановивши відповідні до них правовідносини, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 26.11.1979 р. ОСОБА_5 було видано ордер № 43250 серії Б на трьох осіб - ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 на зайняття квартири АДРЕСА_2 (а.с. 205-206).

Розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 307 від 27.09.2013 року надано дозвіл на приватизацію квартири АДРЕСА_1 (а.с.129).

Як вбачається з копії реєстраційної справи, до органу приватизації звернулась ОСОБА_3 , як в своїх інтересах так і в інтересах ОСОБА_4 (а.с. 151).

На момент звернення до органу приватизації в спірній квартирі були зареєстровані в спірному приміщенні лише відповідачі - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.139).

Як вбачається з квитанцій на оплату комунальних послуг, власником особового рахунку по квартири АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_2 (а.с. 5-18).

Як вбачається з копії паспорта позивача вона була зареєстрованою в спірному приміщення з 10.01.1980 р., в подальшому 16.07.2013 р. знята з реєстраційного обліку та 08.10.2013 р. зареєстрована в спірному приміщенні (а.с. 19-22).

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги про скасування розпорядження органу приватизації про передачу квартири у приватну власність, суд виходив з наступного.

Як вбачається зі ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або за рішенням суду. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок сутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку (ст.72 ЖК України).

Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Як вбачається з ч. 3 ст. 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які бувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність інших підставах, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

За приписами частини першої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Згідно частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству України від 15 вересня 1992 року № 56 затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (далі - Положення), яким визначено порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню.

Відповідно допункту 4 Положення передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.

Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію (пункт 18 Положення).

Результат аналізу зазначених норм дає підстави для висновку про те, що право на приватизацію житла мають лише особи, які фактично проживають узайманих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитках, кімнатах у комунальних квартирах,за згодоювсіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в зазначених приміщеннях, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло.

Як стверджував позивач, вона на пропозицію доньки ОСОБА_3 , погодилась зняти з реєстраційного обліку, та як зазначила позивач вказані дії було вичнено з метою зменшення оплати комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно д ч. ч. 4,5 ст. 202 ЦК україни правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до ч. 1 ч. ст. 230 ЦК України ґкщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Укладаючи усну домовленість між ОСОБА_2 , яка є особою похилого віку, та відповідачем ОСОБА_7 , остання ввела ОСОБА_8 в оману, приховуючи реальні наслідки зняття з реєстраційного обліку, та з метою позбавлення ОСОБА_2 права на приватизацію майна.

Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігаєтьсяце право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизаціюразом з іншимичленами сім`ї.

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Оскільки, Розпорядження органу приватизації та Свідоцтво про право власності на житло є актами індивідуальної дії та порушують права та інтереси позивача, а отже повинні бути скасовані судом в порядку цивільного судочинства.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 р. у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 2 березня 2011 p., визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Крім того, втручання у право позивача на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82).

Отже, зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку з спірної квартири, за усновою домовленістю між нею та ОСОБА_3 позбавило права останьої на приватизацію спірної квартири та приватизація відбувалося поза її волею. Судом також встановлено, що позивач немає іншого житла, протилежного суду не надано.

Згідно п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посилання на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 позов визнали, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв`язку з чим поданий позов підлягає задоволенню.

Питання судових витрат позивач залишив за собою.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 21, 29, 202, 203, 205, 206, 230, 345 ЦК України, ст. ст. 1, 6, 9, 61, 64 ЖК України, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. ст.71, 81, 82, 89, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про скасування розпорядження органу приватизації, - задовольнити.

Скасувати розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 307 від 27.09.2013 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 22 липня 2025 року.

Суддя Бабич Н.Д.