Провадження №22-ц/812/1169/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 липня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відсутність учасників справи цивільну справу № 485/555/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке ухвалив Снігурівський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Яворського С.Й. у приміщенні цього суду 14 квітня 2025 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и в :

26 березня 2025 року АТ «Сенс Банк» звернувся із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованість за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 02 листопада 2021 року ОСОБА_2 звернулася до АТ «Альфа-Банк» (далі Банк) з метою отримання банківських послуг, підписала оферту на укладання угоди про надання кредиту № 501384057, якою запропонувала Банку укласти угоду про надання кредиту, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб (далі Угода). Підставою для Угоди є договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», що укладений між нею та Банком.

02 листопада 2021 року шляхом підписання акцепту пропозиції на укладення угоди про надання кредиту № 501384057 Банк прийняв пропозицію відповідачки на укладення Угоди про надання кредиту № 501384057 від 02 листопада 2021 року, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб. У додатку № 1 до угоди сторони узгодили графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг. Також сторони підписали паспорт споживчого кредиту, в розділі 3 якого вказані основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача.

Таким чином, 02 листопада 2021 року між Банком та було укладено кредитний договір, що підтверджується: офертою на укладання угоди про надання кредиту № 501384057 від 02.11.2021 року, акцептом пропозиції на укладання угоди про надання кредиту № 501384057, додатком № 1 «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг», паспортом споживчого кредиту; анкетою-заявою про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», із наступними основними умовами: тип кредиту «Кредит готівкою»; сума кредиту 60000,00 грн; процентна ставка 35,00 % річних, тип ставки фіксована; строк кредиту 30 місяців; спосіб видачі кредиту списання коштів з позичкового рахунку, відкритого в АТ «Альфа-Банк»; дата повернення кредиту 02 травня 2024 року; порядок повернення кредиту: до 05 числа кожного місяця у розмірі мінімального щомісячного платежу - 3028,28 грн., загальна кількість платежів - 30; для повернення заборгованості за Угодою визначено використовувати рахунок НОМЕР_1 , відкритий у Банку.

Власним підписом позичальник підтвердила, що ознайомлена зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту; інформацією про умови кредитування та орієнтовну вартість кредиту, надану виходячи із обраних умов кредитування; а також, що він отримав всі пояснення, необхідні для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати, в тому числі в разі невиконання зобов`язань за договором.

Посилаючись на те, що Банк виконав передбачені Угодою зобов`язання, надавши в розпорядження відповідачки передбачені ним грошові кошти у кредит, тоді як остання не виконала обов`язки з повернення кредиту та сплати передбачених Угодою платежів, внаслідок чого утворилась заборгованість, розмір якої становить 110208 грн. 21 коп., з яких 56052 грн. 23 коп. заборгованість за кредитом, 54155 грн. 98 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом, яку позивач просив стягнути з відповідачки, а також 2422 грн. 40 коп. судового збору та 9250 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідачка подала відзив на позовну заяву, в якому просила суд відмовити у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що кредитні кошти нею було витрачено на придбання будівельних матеріалів. Зазначає, що виконувала умови договору до повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, 19 березня війська російської федерації захопили Снігурівську громаду, внаслідок чого її майно та будівельні матеріали було знищено. Також вказувала на зміни в законодавстві, які виключають під час дії воєнного стану застосування до позичальника штрафних санкцій, а також, що позивач пропустив позовну давність.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 14 квітня 2025 року позов задоволений. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором № 501384057 від 02 листопада 2021 року у розмірі 110208 грн. 21 коп., з яких: за кредитом - 56052 грн. 23 коп., по відсоткам - 51155 грн. 98 коп., а також 2422 грн. 40 коп. судового збору. У стягненні витрат на правничу допомогу позивачу відмовлено.

Задовольняючи позов про стягнення заборгованості, суд першої інстанції вважав доведеним, що 02 листопада 2021 року між Банком та відповідачкою з дотриманням приписів чинного законодавства України було укладено кредитний договір № 501384057, на виконання умов якого відповідачка отримала кредитні кошти, що підтверджується меморіальним ордером № 671984861 від 02 листопада 2021 року, виписками по рахункам, натомість не виконувала зобов`язання на умовах та строки, передбачені договором, внаслідок чого утворилась заборгованість у визначеному позивачем розмірі, що є підставою для її стягнення. Відмовляючи у стягненні з відповідачки заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, суд вважав, що такі вимоги не доведені, оскільки не підтверджені достатніми та належними доказами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, відмовити у позові Банку про стягнення заборгованості, застосувати позовну давність, витрати зі сплати судового збору стягнути на її користь з позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що після укладення кредитного договору вона сплачувала позивачу 3050 грн. на відповідну картку. З початку повномасштабного вторгнення рф захопила Снігурівську громаду, а внаслідок бойових дій її майно було знищено, через що вона залишилася просто неба, немаючі можливості сплачувати кредит. Звертає увагу, що Законами № 2120 внесено зміни до ЦК України, а також до Закону № 1734, які передбачають, що на період дії воєнного стану в Україні у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання до нього не можуть бути застосовані штрафні санкції. Також суд не дав оцінки її заяві у відзиві на позовну заяву щодо застосування позовної давності. Також, позивачка вважає, що надані позивачем документи не підтверджують умови, на яких був отриманий кредит. Перша заявка за змістом є невеликою за обсягом має посилання на неконкретно визначені умови. Копії долучених Банком документів не містять підпису позивачки від, так званими, усіма умовами. До того ж суд першої інстанції не врахував висновку Верховного Суду, який є незмінним з 2019 року, щодо підписання заяви про приєднання.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися, були повідомлені про місце, день та час судового засідання відповідно до положень ЦПК України, від відповідачки надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, від позивача заяви щодо причини неявки представника у судове засідання не надходило.

Зважаючи на вимоги статей 128, 130, частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи, враховуючи, зокрема, що матеріали справи є достатніми для проведення судового розгляду.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволеннюіз таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону.

Як вбачається з матеріалі справи і таке встановив суд першої інстанції, 02 листопада 2021 року ОСОБА_2 звернулася до АТ «Альфа-Банк» з метою отримання банківських послуг. 02 листопада 2021 року вона підписала дистанційно в електронній формі оферту на укладання угоди про надання кредиту № 501384057, в якій запропонувала Банку укласти Угоду про надання кредиту, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб (далі Угода). Підставою для Угоди є договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», що укладений між нею та Банком.

02 листопада 2021 року шляхом підписання акцепту пропозиції на укладення угоди про надання кредиту № 501384057 Банк прийняв пропозицію відповідачки на укладення Угоди про надання кредиту № 501384057 від 02 листопада 2021 року, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб.

У Додатку № 1 до Угоди сторони узгодили графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг.

На підставі наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що 02 листопада 2021 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, що підтверджується: офертою ОСОБА_2 на укладання угоди про надання кредиту № 501384057 від листопада 2021 року, акцептом Банку пропозиції на укладання угоди про надання кредиту № 501384057, додатком № 1 «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг», відповідно до умов якого Банк шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок позичальника надав йому кредит на споживчі потреби в національній валюті в розмірі 60000 грн. на строк 30 місяців з умовою сплати відсотків в розмірі 35 % річних.

Спосіб видачі кредиту сторони обумовили у вигляді переказу коштів на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в АТ «Альфа-Банк»; дата повернення кредиту 02 травня 2024 року; порядок повернення кредиту відповідно до графіку платежів: до 02 числа кожного місяця, розмір мінімального щомісячного платежу - 3028,28 грн., загальна кількість платежів 30; для повернення заборгованості за Угодою визначено використовувати рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у Банку.

Банк виконав взяті на себе зобов`язання, надавши позичальнику кредит відповідно до узгоджених умов.

Відповідачка кредитні кошти отримала, що підтверджується меморіальним ордером № 671984861 від 02 листопада 2021 року, виписками по її рахункам.

Позичальниця своїх зобов`язань за Кредитним договором належним чином не виконала, припинивши здійснювати платежі в рахунок повернення кредиту та сплачувати проценти за користування ним.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 04 лютого 2023 року зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_4 ».

12 серпня 2022 року загальні збори акціонерів АТ «Альфа-Банк» затвердили рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30.11.2022 року.

Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 501384057 від 02 листопада 2021 року становить 110208 грн. 21 коп., з яких: за кредитом - 56 052 грн. 23 коп., по відсоткам - 51 155 грн. 98 коп.

Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 205 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 ЦК України).

Згідно вимог частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

В силу частину 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

З матеріалів справи вбачається, що угода про надання кредиту № 501384057 від 02 листопада 2021 року була вчинений відповідачкою в електронній формі.

Тому на нього поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Статтею 11 цього ж суду передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарськими кодексами України, а також іншими актами законодавства.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням викладених вище встановлених судами обставин справи, положень закону, а саме, що кредитний договір 02 листопада 2021 року укладено відповідачкою ОСОБА_1 в електронному вигляді після верифікації особи позичальника кредитором Банком, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківський рахунок (картку), яка відповідачці не належить, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту його укладання та отримання ОСОБА_1 у розпорядження кредитних коштів.

Такі висновки ґрунтуються на правових позиціях, викладених Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22) та спростовують аргумент апеляційної скарги.

Відповідно до статей 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен достроково повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Так, згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

За змістом частини 2 статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У справі, яка переглядається, відповідачка в суді першої інстанції визнала факт укладання договору, отримання та використання кредитних коштів, але посилалась на відсутність через воєнний стан в Україні підстав для нарахування процентів за користування кредитом та пропуск позовної давності позивачем.

Суд першої інстанції на підставі наданих сторонами та оцінених у відповідності із вимогами статті 89 ЦПК України в їх сукупності та взаємозв`язку доказів правильно встановив фактичні обставини справи, характер правовідносин сторін, надав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що належними та допустимими доказами у справі підтверджені факти укладання кредитного договору між АТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 у передбаченій законом формі, виконання кредитором умов договору щодо надання позичальнику кредитних коштів та невиконання останньою зобов`язань з повернення цих коштів разом із нарахованими відповідно до умов договору процентами за користування кредитними коштами, що є підставою для стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором на користь позивача за основним боргом та процентами.

Тобто суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач належним чином взяті на себе кредитні зобов`язання за угодою про надання споживчого кредиту не виконувала, на вимоги Банку не реагувала, внаслідок чого станом на 08 листопада 2024 року утворилася кредитна заборгованість, яка підлягає стягненню на користь Банку.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги.

Аргументи апеляційної скарги про те, що долучені позивачем копії документів на підтвердження умов надання кредиту за цим договором є неналежними доказами, оскільки не містять її підпису, колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються наступним. Із матеріалів справи вбачаєтеся, що позичальник направила позивачу оферту на укладання кредитного договору. Де визначені основні умов валюта кредиту, сума кредиту, строк кредитування, умови його повернення та розмір процентів за користування кредитом (факт підписання такої заяви відповідачка не заперечувала в суді першої інстанції та підтверджує в апеляційній скарзі, зазначивши її як «першочергова заявка») та отримала від АТ «Альфа-Банк» акцепт пропозиції на укладання Угоди про надання споживчого кредиту №501384057 від 02 листопада 2021 року на вказану нею електронну адресу. Позичальник, підписавши оферту електронним підписом, засвідчили цим отримання всієї інформації про умови кредитування.

Більш того, у відзиві на позовну заяву відповідач не заперечувала укладання кредитного договору з Банком та отримання коштів для придбання будівельних матеріалів на відновлення житлового будинку. В той же час будь-яких аргументів щодо не ознайомлення з умовами надання кредиту, не підписання кредитного договору не зазначала. Не погоджувалася з розрахунком заборгованості.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

З урахуванням наведеного, викладення в апеляційній скарзі доводів про те, що надані позивачем копії документів не підтверджують, що саме на цих умов, які надані позивачем до суду, їй було надано грошові кошти; надані копії документів містять посилання один на одний, в яких фактично змінені умови договору й не могли бути такими в момент виникнення правовідносин, відсутність її підпису на наданих письмових доказах, про що вона не зазначала у відзиві на позовну заяву, не узгоджується із засадами розумності, добросовісності та справедливості, визначеними статтею 3 ЦК України.

При цьому колегія суддів враховує, що стороною відповідача не надано доказів, які підтверджують повернення позичальником кредиту та спростовують правильність наданого товариством розрахунку заборгованості.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки її заяві про застосування позовної давності, про що вона просила у відзиві, є хибними, оскільки в мотивувальній частині рішення суд відхилив посилання відповідачки на пропуск позивачем позовної давності.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

На території України Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє по теперішній час.

За приписами пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Позов був поданий 26 березня 2025 року, тобто в період воєнного стану, а відтак - позовна давність позивачем не пропущена.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із продовження строку позовної давності відповідно до вимог вищевказаного закону.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., № 40-44, ст. 356) доповнено пунктами 18 і 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».

Тобто, даним Законом не регулюються нарахування кредитодавцем відсотків за користування кредитними коштами, передбачених договором.

Водночас, як вбачається з досліджених судом матеріалів справи, нарахування АТ «Сенс Банк» процентів за Договором жодним чином не суперечить вимогам п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, а також висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, та Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 квітня 2019 року № 461/10610/13-ц, оскільки таке нарахування відбулося в межах строку кредитування та за фіксованою ставкою, які узгоджено сторонами, та вказані проценти є платою за користуванням кредитними коштами, а не мірою відповідальності за невиконання своїх зобов`язань, про що також вже вказано вище.

У справі, що переглядається, Банк не звертався з вимогами про застосування до відповідача наслідків, передбачених статті 625 ЦК України, або сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення, або інших платежів, сплата яких передбачена відповідними договорами, нарахованих з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором.

За такого, доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі в цій частині, не заслуговують на увагу та висновки суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які і снують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00,§ 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За вимогами пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до пункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат в силу правил частини 13 статті 141 відсутні.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 14 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_____________________________________________

Повна постанова складена 16 липня 2025 року