ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 липня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 732/1552/24

Головуючий у першій інстанції Карпинська Н. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/673/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Агропромисловий кооператив Старосільський

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Городнянського районного суду Чернігівської області у складі судді Карпинської Н.М. від 27 січня 2025 року, місце постановлення ухвали - м. Городня, у справі за позовом ОСОБА_1 до Агропромислового кооперативу Старосільський про дострокове розірвання договору оренди землі,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Агропромислового кооперативу Старосільський про дострокове розірвання договору оренди землі, в якому просила: достроково розірвати договір оренди земельної ділянки, укладений між нею та АПК Старосільський, предметом якого є земельна ділянка площею 4,02 га, кадастровий номер: :05:000:0589, яка розташована на території Андріївської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; припинити речове право - право оренди земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0589, яке зареєстровано за АПК Старосільський. Також позивач ставила питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що всупереч умов договору оренди земельної ділянки, укладеного між сторонами спору, відповідачем виплата орендної плати за 2014-2022 роки проводилась без урахування п.11, п.12 договору, тобто, без застосування індексів інфляції, і порушення носило систематичний характер. Позивач зазначала, що за 2023 рік орендна плата відповідачем не виплачена. В силу статей: 316, 317, 319 Цивільного кодексу України, позивач, як власник земельної ділянки, обрала спосіб захисту своїх прав шляхом розірвання договору за рішенням суду, як це передбачено статтею 32 Закону України Про оренду землі.

Ухвалою Городнянського районного суду Чернігівської області від 03.09.2024 року було прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Агропромислового кооперативу Старосільський про дострокове розірвання договору оренди землі. Призначено підготовче судове засідання на 23.09.2024 року на 09:50 год.

Ухвалою Городнянського районного суду Чернігівської області від 23.09.2024 року було закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 15.10.2024 року на 09:40 год.

Ухвалою Городнянського районного суду Чернігівської області від 15.10.2024 року розгляд даної справи №732/1552/24 було відкладено на 13.11.2024 року на 12:30 год.

Ухвалою Городнянського районного суду Чернігівської області від 13.11.2024 року розгляд даної справи №732/1552/24 було відкладено на 27.01.2025 року на 12:00 год.

Оскаржуваною ухвалою Городнянського районного суду Чернігівської області від 27.01.2025 року цивільну справу №732/1552/24 за позовом ОСОБА_1 до Агропромислового кооперативу Старосільський про дострокове розірвання договору оренди землі було передано до Господарського суду Запорізької області, у провадженні якого перебуває господарська справа №908/1114/24 про банкрутство АПК Старосільський.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувану ухвалу суду першої інстанції від 27.01.2025 року - скасувати, а справу направити до Городнянського районного суду Чернігівської області для розгляду по суті. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції від 27.01.2025 року є незаконною, необґрунтованою, та такою, що постановлена із порушенням норм як матеріального, так i процесуального права. Апелянт ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не здійснив системного аналізу правових відносин, які склалися між сторонами, і дійшов помилкового висновку про наявність між сторонами майнового спору, який, за наявності відкритого відносно відповідача провадження у справі про банкрутство, має бути переданий до господарського суду та розглядатися цим судом в межах справи про банкрутство. Апелянт вважає, що суд першої інстанції акцентував свою увагу виключно на процесуальному аспекті підсудності, та не став розбиратися в сутності предмета спору, у зв`язку із чим зробив хибний висновок про те, що спір між сторонами є майновим, і тому має бути розглянутий господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство відповідача. За доводами апелянта ОСОБА_1 , спір між сторонами є немайновим і, виходячи із положень статті 62 КУзПБ, вирішення судом питання про розірвання договору оренди землі не стосується питання щодо формування активу боржника, і тому спір не пов`язаний із здійсненням провадження у справі про банкрутство відповідача, а отже, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Таку позицію висловив Верховний Суд при розгляді аналогічної справи №289/2217/17, провадження №14-178цс19 у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції вказаний правовий висновок до уваги не прийняв. Доводи апеляційної скарги зауважують, що відповідно до ч.1 статті 62 КУзПБ, до складу ліквідаційної маси включаються майно та майнові права банкрута, які належать йому тільки на праві власності або господарського відання. При цьому, право оренди не є тотожним праву власності або праву господарського відання. Згідно із частиною 3 статті 62 КУзПБ, індивідуально визначене майно, що належить банкруту на підставі речових прав, крім права власності i господарського відання, не може бути включене до складу ліквідаційної маси. Таким чином, речове право оренди його земельної ділянки, яка у розумінні статті 184 ЦК України, є індивідуально визначеним майном, в силу ч.3 статті 62 КУзПБ, не може входити до складу ліквідаційної маси. Водночас, положеннями ч.7 статті 62 КУзПБ передбачено, що майно, щодо якого боржник є користувачем, балансоутримувачем або зберігачем, повертається його власнику відповідно до закону або договору. Положення ч.7 статті 62 КУзПБ є імперативними та свідчать про обов`язок боржника - AПK Старосільський повернути позивачу її земельну ділянку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відповідач АПК Старосільський просить апеляційну скаргу задовольнити частково, а саме, ухвалу Городнянського районного суду Чернігівської області від 27.01.2025 року скасувати та закрити провадження у справі. АПК Старосільський також просить стягнути з ОСОБА_1 на користь АПК Старосільський судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

01.04.2025 року від ОСОБА_1 на адресу суду надійшли заперечення на вимогу відповідача про стягнення судових витрат, в яких ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні вимог про покладення на позивача судових витрат АПК Старосільський на професійну правничу допомогу, вважаючи їх необґрунтованими.

Згідно приписів ч.2 статті 369 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Городнянського районного суду Чернігівської області від 27.01.2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Агропромислового кооперативу Старосільський про дострокове розірвання договору оренди землі, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Як вбачається із матеріалів справи, учасники даної справи належним чином повідомлені про наявність ухвал апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у справі та про призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції від 27.01.2025 року - скасуванню, із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Відповідно до п.4 ч.1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Постановляючи оскаржувану ухвалу від 27.01.2025 року, суд першої інстанції, керуючись статтею 7 КУзПБ, врахувавши правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі №607/6254/15-ц, виходив з тих обставин, що належним судом у даній справі є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство відповідача, і тому дана справа має бути передана до Господарського суду Запорізької області, у провадженні якого перебуває справа №908/1114/24 про банкрутство АПК Старосільський.

Апеляційний суд вважає, що вказаних висновків суд першої інстанції дійшов із порушенням норм процесуального права.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Запорізької області від 25.04.2024 року відкрито провадження у справі №908/1114/24 про банкрутство АПК Старосільський, та введено процедуру розпорядження майном боржника.

Постановою Господарського суду Запорізької області від 05.09.2024 року у справі №908/1114/24 припинено процедуру розпорядження майном АПК Старосільський; припинено повноваження розпорядника майна боржника ОСОБА_2 ; визнано АПК Старосільський - банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру; ліквідатором АПК Старосільський призначено арбітражного керуючого Кучака Ю.Ф.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття суд, встановлений законом включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Відповідно до статті 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно з ч.1 статті 18 Закону України Про судоустрій і статус суддів, суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя.

Згідно із приписами п.1 ч.1 статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, суди загальної юрисдикції розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин в усіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Юрисдикція господарського суду поширюється на спір, що виник між сторонами, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає приписам статті 20 ГПК України, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер.

Відповідно до п.8 ч.1 статті 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи про банкрутство (неплатоспроможність) та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника.

За приписами ч.2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.

Тобто, ч.2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства визначає підсудність спорів одному господарському суду, який акумулює усі майнові вимоги за участю боржника.

Суд першої інстанції, обґрунтовано встановивши, що належним судом у даній справі є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство відповідача, дійшов помилкового висновку про передачу справи до Господарського суду Запорізької області, кваліфікувавши таку процесуальну дію, як передачу справи.

Так, підвідомчість - це коло справ, які характеризуються певними юридичними властивостями, в залежності від яких справа підлягає розгляду або загальними судами, або спеціалізованими судами, або іншими державними органами.

Підсудність - це процесуальний порядок віднесення судових справ, що підлягають розгляду і вирішенню по суті, до конкретної ланки судової системи і до певного конкретного суду цієї ланки. Тобто, розмежування справ за підсудністю відбувається між місцевими судами (тобто в середині однієї судової ланки або між місцевим та апеляційним судом та місцевим судом).

Відповідно до приписів п.1 ч.1 статті 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншого суду, якщо: справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Таким чином, ЦПК України передбачена можливість передачі справи на розгляд іншого суду в межах цивільної юрисдикції у випадку, якщо вона належить до підсудності іншого суду.

При цьому, за положеннями п.1 ч.1 статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної п.1 ч.1 статті 255 ЦПК України, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі (ч.1 статті 256 ЦПК України).

Як вбачається із оскаржуваної ухвали Городнянського районного суду Чернігівської області від 27.01.2025 року, цивільну справу №732/1552/24 за позовом ОСОБА_1 до Агропромислового кооперативу Старосільський про дострокове розірвання договору оренди землі, передано до Господарського суду Запорізької області, у провадженні якого перебуває господарська справа №908/1114/24 про банкрутство АПК Старосільський.

Встановивши, що дана справа належить до юрисдикції господарського суду, наслідком чого є закриття провадження у справі, суд першої інстанції вчинив процесуальну дію, яка не передбачена нормами ЦПК України.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції помилково керувався ч.3 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства, відповідно до якої матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо спорів, зазначених у частині другій цієї статті, провадження в якій відкрито до або після відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), за ініціативою учасника справи або суду невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів, надсилаються до господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), який розглядає спір по суті в межах цієї справи.

Так, Кодекс України з процедур банкрутства є спеціальним Законом, який може бути застосований при розгляді справи в межах господарської юрисдикції. Норми цивільного процесуального закону України не містять положень щодо можливості передачі справи за підвідомчістю судом першої інстанції, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Помилковим є врахування судом першої інстанції правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі №607/6254/15-ц відносно того, що суди, незалежно від юрисдикції, які розглядали справи за позовами до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство після відкриття провадження в інших справах, не закривають таке провадження, а передають справу до належного суду для розгляду по суті.

Провадження у справі про банкрутство АПК Старосільський відкрито 25.04.2024 року, а у даній справі провадження відкрито пізніше - 03.09.2024 року (а.с.17-19), і тому у суду першої інстанції були підстави для закриття провадження у справі, а не для передачі даної справи на розгляд до Господарського суду Запорізької області.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 27.01.2025 року, з огляду на наступне.

Так, усталеною є судова практика щодо розгляду усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник, лише господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах саме цієї справи. Подібні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі №607/6254/15-ц, від 18.02.2020 року у справі №918/335/17, від 15.06.2021 року у справі №916/585/18, а також у постановах Верховного Суду від 30.01.2020 року у справі №921/557/15-г, від 06.02.2020 року у справі №910/1116/18, від 12.01.2021 року у справі №334/5073/19.

У постанові від 23.10.2019 року у справі №752/4361/15 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що виходячи із положень п.7 ч.1 статті 12 ГПК України (аналогічні положення містяться у п.8 ч.1 статті 20 ГПК України у редакції, чинній з 15.12.2017 року, ч.2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства), господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі, спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до ПК України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений ПК України. Крім того, до спорів, пов`язаних із майновими вимогами до боржника, також відносяться спори про визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння, спори, пов`язані з майновими вимогами учасників (акціонерів) до боржника.

Справи у таких спорах належать до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство. Зазначені майнові спори розглядаються та вирішуються господарським судом за правилами позовного провадження, передбаченими ГПК України.

Оскільки вимоги позивача (боржника, щодо якого порушено справу про банкрутство) про визнання недійсним правочину не підлягають вартісній оцінці та є немайновими, а результати їх розгляду не вплинуть на обсяг ліквідаційної маси цього товариства, тому немає підстав стверджувати, що на такі позовні вимоги поширюються норми права щодо належності спорів з майновими вимогами до боржника, у тому числі спорів про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником, до юрисдикції господарських судів.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 05.10.2022 року у справі №707/149/22, від 15.03.2023 року у справі №711/7709/19, від 20.09.2023 року у справі №201/5683/22.

У постанові від 10.02.2021 року у справі №289/697/18 Верховний Суд зазначив, що спір за позовом орендаря, щодо якого порушено справу про банкрутство, про розірвання договорів оренди земельних ділянок не входить до числа тих, що належать до юрисдикції господарського суду в межах справи про банкрутство. Той факт, що право оренди є майновим і охоплюється поняттям власність за змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не змінює бухгалтерський облік такого права, як нематеріального активу та не впливає на кваліфікацію спору про розірвання договору оренди, як немайнового. Оскільки суди не встановили, що на спірній земельній ділянці знаходиться будь-яке майно позивача, яке можна було б вважати активом боржника, що у подальшому може бути направлено на погашення грошових вимог кредиторів боржника, тому його позовні вимоги є немайновими, а спір не стосується питання щодо формування активу боржника, у зв`язку з чим не пов`язаний зі здійсненням провадження у справі про банкрутство позивача та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Верховний Суд у постанові від 21.04.2021 року у справі №927/379/17 зауважив, що за змістом статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства у разі, якщо боржник не є стороною в майновому спорі або відсутні позовні вимоги до боржника та щодо його майна, то такий спір розглядається в окремому позовному провадженні, а не в межах справи про банкрутство боржника.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо наслідком задоволення вимоги, заявленої у справі, стороною якої є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, може бути зміна розміру або складу ліквідаційної маси боржника, таку справу слід розглядати у межах справи про банкрутство на підставі статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства, а спір є майновий у розумінні положень цього Кодексу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 року у справі №916/585/18(916/1051/20)).

Матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи (постанова Верховного Суду від 12.01.2021 року у справі №334/5073/19).

На час вирішення спору судом першої інстанції, частину 5 статті 93 Земельного Кодексу України, Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин від 28.04.2021 року №1423-IX викладено у наступній редакції: 5. Право користування (оренда, емфітевзис) земельною ділянкою сільськогосподарського призначення може відчужуватися, передаватися у заставу її користувачем без погодження із власником такої земельної ділянки, крім випадків, визначених законом. Відчуження, застава права користування земельною ділянкою здійснюється за письмовим договором між її користувачем та особою, на користь якої здійснюються відчуження або на користь якої передається у заставу право користування. Такий договір є підставою для державної реєстрації переходу права користування у порядку, передбаченому законодавством.

Крім того, Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання вчинення нотаріальних та реєстраційних дій при набутті прав на земельні ділянки від 02.05.2023 року №3065-IX, ч.5 статті 93 Земельного Кодексу України викладено у наступній редакції: 5. Право оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення може відчужуватися, передаватися у заставу (іпотеку) її користувачем без погодження з власником такої земельної ділянки, крім земельних ділянок державної, комунальної власності у випадках, визначених законом. Відчуження, передання у заставу (іпотеку) права оренди земельної ділянки здійснюється за письмовим договором між її користувачем та особою, на користь якої здійснюється відчуження або на користь якої передається у заставу (іпотеку) право оренди землі. Такий договір є підставою для державної реєстрації переходу права оренди землі у порядку, передбаченому законодавством.

Наведеними змінами, внесеними Законами України від 28.04.2021 року №1423-IX та від 02.05.2023 року №3065-IX до ч.5 статті 93 Земельного Кодексу України, розширено повноваження орендаря щодо розпорядження правом оренди земельної ділянки, зокрема, орендар набув право відчужувати, передавати в заставу право оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення без погодження з її власником, крім земельних ділянок державної, комунальної власності у випадках, визначених Законом.

Тобто, законодавець зняв обмеження оборотоздатності майнових прав (оренди) для користувача земельної ділянки, надавши йому право відчужувати їх без погодження з власником. Оскільки права та обов`язки в орендних правовідносинах зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, тобто, є триваючими, тому до правовідносин щодо відчуження права оренди земельної ділянки застосовуються положення нових актів цивільного законодавства. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.07.2024 року у справі №904/9875/21.

Відповідно до статті 131 Кодексу України з процедур банкрутства, майно боржника, що підлягає реалізації у процедурі погашення боргів боржника, складає ліквідаційну масу.

Ліквідаційна маса - це сукупність майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на правах власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури. До складу ліквідаційної маси включається все майно боржника, що перебуває у його власності, а також те, що буде отримано боржником у власність після визнання його банкрутом і до завершення процедури.

Відповідно до ч.1 статті 62 Кодексу України з процедур банкрутства, усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання, включаються до складу ліквідаційної маси.

З огляду на положення ч.5 статті 93 Земельного Кодексу України, із змінами, внесеними Законами України від 28.04.2021 року №1423-IX та від 02.05.2023 року №3065-IX, якими законодавцем надано права користувачу земельної ділянки відчужувати право оренди без погодження з її власником, до ліквідаційної маси боржника можуть бути включені і майнові права, що належать боржнику та які міг відчужити сам боржник, оскільки кошти, виручені від їх продажу, можуть спрямовуватися на задоволення вимог кредиторів, які пред`явлені до боржника.

З огляду на зміни у земельному законодавстві, відповідно до яких користувачу земельної ділянки надано право відчужувати право оренди без погодження з її власником та можливість включення до ліквідаційної маси боржника майнових прав, право оренди не може вважатись немайновим активом. Отже, вирішення цього спору стосуватиметься питання формування активів боржника, у зв`язку з чим, воно пов`язане зі здійсненням провадження у справі про банкрутство. Таким чином, заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають розгляду в порядку, визначеному ГПК України, Законом України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та Кодексом України з процедур банкрутства. Отже, саме Господарський суд Запорізької області є судом, встановленим Законом, до юрисдикції якого віднесено розгляд спору за позовом ОСОБА_1 до АПК Старосільський про дострокове розірвання договору оренди землі.

Апеляційний суд також вважає, що не підлягає задоволенню вимога про закриття провадження у справі, заявлена АПК Старосільський у відзиві на апеляційну скаргу, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою Городнянського районного суду Чернігівської області від 03.09.2024 року було прийнято дану позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Агропромислового кооперативу Старосільський про дострокове розірвання договору оренди землі. Призначено підготовче судове засідання на 23.09.2024 року на 09:50 год. Ухвалою Городнянського районного суду Чернігівської області від 23.09.2024 року було закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 15.10.2024 року на 09:40 год. Ухвалою Городнянського районного суду Чернігівської області від 15.10.2024 року розгляд даної справи №732/1552/24 було відкладено на 13.11.2024 року на 12:30 год.

Згідно резолютивної частини оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 27.01.2025 року, наразі у даній справі судом не ухвалено відповідне судове рішення.

Враховуючи наведене вище, постановляючи оскаржувану ухвалу від 27.01.2025 року, суд першої інстанції допустив вказані вище порушення норм права, та дійшов помилкового висновку про передачу справи до Господарського суду Запорізької області.

За даних обставин, ухвала Городнянського районного суду Чернігівської області від 27.01.2025 року підлягає скасуванню, із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Питання щодо розподілу судових витрат між сторонами апеляційним судом наразі не вирішується, оскільки апеляційним судом дана справа направляється для продовження розгляду до суду першої інстанції. При цьому, виходячи зі змісту приписів ч.1, ч.2 статті 141 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, судові витрати покладаються на сторони в залежності від розгляду вимог заявленого позову.

Керуючись статтями: 367, 368, 369, 374; п.4 ч.1 статті 379, статями: 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Городнянського районного суду Чернігівської області від 27 січня 2025 року про передачу справи за позовом ОСОБА_1 до Агропромислового кооперативу Старосільський про дострокове розірвання договору оренди землі, до Господарського суду Запорізької області - скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена, в порядку статті 389 ЦПК України, в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 21.07.2025 року.

Головуючий: Судді: