КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/712/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2025 року м. Київ

Справа № 755/9572/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року, ухвалене у складі судді Галагана В.І.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У вересні 2022 року позивач ТОВ «Євро-Реконструкція» звернувся з позовом до Дніпровського районного суду міста Києва про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення у розмірі 73 534,47 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 12 562,56 грн., 3% річних у розмірі 5 161 грн. 91 коп. та судовий збір у розмірі 2481 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що надання послуг з постачання гарячої води та централізованого опалення в будинку за адресою: АДРЕСА_1 здійснюється ТОВ «Євро-Реконструкція» на підставі ліцензії від 01.06.2012 року № 55. Відповідач отримує послуги, надані позивачем по квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , однак відповідач з жовтня 2014 року не вносить плату за отримані послуги з централізованого опалення та з серпня 2017 року - плату за постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість станом на 23.02.2022 року у розмірі 73 534,47 грн., з яких: за послугу з централізованого опалення - 32 659,52 грн., за послугу з постачання гарячої води - 40 874,95 грн., що є предметом спору.

Також відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач просив стягнути втрати від інфляції в сумі 12 562 грн. 56 коп. та три відсотки річних - 5161 грн. 91 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у розмірі 47 535,54 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 12 562,56 грн., 3% річних у розмірі 5161,91 грн., та судовий збір у розмірі 1774,18 грн., а всього на загальну суму 67 034 гривні 19 копійок.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не повідомив відповідача про дату, час та місце розгляду справи та відповідачем не було отримано копію рішення, що порушило його право на захист своїх інтересів та поставило його в нерівне становище в порівнянні з позивачем.

Звертає увагу, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у справі, оскільки з 14.07.2012 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 повністю належала ОСОБА_2 на підставі договору-дарування частини квартири , а відтак послугами з постачання з централізованого опалення та постачання гарячої води він не користувався.

Крім цього, з 18.02.2021 року був знятий з реєстрації з вказаної адреси, оскільки новим власником і користувачем зазначеної квартири з 19.02.2021 року є ОСОБА_3 на підставі договору дарування частини квартири. Зазначає, що ОСОБА_3 написала розписку від 19.02.2021 року ОСОБА_2 про те, що отримала від неї 38 369 грн. за комунальні послуги та жодних матеріальних претензій не має.

Також, зі змісту позовної заяви з відповідача стягується заборгованість за періоди: за послуги централізованого опалення з жовтня 2014 року по лютий 2021 року; за послуги з постачання гарячої води з серпня 2017 року по лютий 2021 року. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність становить три роки, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості не підлягають стягненню у зв`язку зі спливом строку позовної давності за наступні періоди: за послуги централізованого опалення з жовтня 2014 року по вересень 2019 року; за послуги з постачання гарячої води з серпня 2017 року по вересень 2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ТОВ «Євро-реконструкція» просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки відповідач фактично користувався квартирою та наданими комунальними послугами, а тому незалежно від того, чи є він власником чи користувався квартирою за згодою власника, він є споживачем послуг та зобов`язаний оплачувати спожиті житлово-комунальні послуги. Отже, звернення ТОВ «Євро-реконструкція» з вимогами про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги не до усіх боржників, а лише до частини із них, є необмежуваним правом товариства, як кредитора, а також з дотриманням принципу диспозитивності.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України ( в редакції на час призначення справи до розгляду) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що за період з жовтня 2014 року відповідач своєчасно не вносить плату за отримані послуги з централізованого опалення, а з серпня 2017 року - плату з постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість станом на 23.02.2022 року за послугу з централізованого опалення - 32 659,52 грн., за послугу з постачання гарячої води - 40 874,95 грн., заборгованість нарахована щодо квартири за адресою : АДРЕСА_1 , користувачем якої був відповідач до 18.02.2021 року, підтверджується представленими підприємством позивача довідками та розрахунками.

Однак, при нарахуванні суми заборгованості судом враховано, що відповідач з 18.02.2021 року не є користувачем послуг за адресою АДРЕСА_1 , докази права власності відповідача на квартиру в матеріалах справи відсутні, тому заборгованість підлягає нарахуванню за період до 18 лютого 2021 року, а саме: за послугу з централізованого опалення - 27 275,67 грн., за послугу з постачання гарячої води - 20 259,87 грн.

За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України.

Таким чином, ураховуючи порушення відповідачем виконання зобов`язань по сплаті коштів за оплату наданих позивачем послуг за період з жовтня 2014 року по лютий 2021 року (включно), та діючи в межах позовних вимог, суд визнав правомірною вимогу позивача щодо стягнення з відповідача на його користь втрат від інфляції внаслідок несвоєчасного розрахунку у розмірі - 12 562,56 грн., а також 3% річних від простроченої суми заборгованості у розмірі - 5 161,91 грн., розраховані та заявлені позивачем.

З висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості колегія суддів погоджується не у повному обсязі, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Частиною 1 ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII, споживач зобов`язаний, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Правовідносини з постачання фізичним особам централізованого опалення та постачання гарячої води регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630 (далі - Правила), що була чинною у період нарахування заборгованості та втратила чинність 01.05.2022 року.

Відповідно до п. 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Відповідно до ч. 7 статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 , місце проживання якого зареєстроване за адресою АДРЕСА_1 , отримував послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання, що надаються позивачем.

Однак відповідач з жовтня 2014 року не вносить плату за отримані послуги з централізованого опалення та з серпня 2017 року - плату за постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість станом на 23.02.2022 року у розмірі 73 534,47 грн., з яких: за послугу з централізованого опалення - 32 659,52 грн., за послугу з постачання гарячої води - 40 874,95 грн., що є предметом спору.

Згідно з інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи від 28.09.2022 року № 84756077, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 в період з 08.12.1988 року по 18.02.2021 року (а.с.42).

Таким чином, оскільки місце проживання відповідача зареєстроване за вказаною адресою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач фактично користувався зазначеними житлово-комунальними послугами.

Відповідно до ч. 3 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а тому факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Згідно з висновком Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15, закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника також покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_1 як споживача послуг з постачання гарячої води та централізованого опалення до квартири АДРЕСА_2 , мешканцем якої він був до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що він не був власником цієї квартири з 14.07.2012 року та на підставі договору-дарування частини квартира за адресою: АДРЕСА_1 повністю належала ОСОБА_2 , а тому він не повинен нести будь-якої відповідальності за несплату житлово-комунальних послуг, висновків суду не спростовують, оскільки відповідачем до апеляційної скарги не додано будь-яких доказів тих обставин, що власниками квартири було своєчасно повідомлено ТОВ «Євро-реконструкція» про зміну власника квартири, що власником квартири було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, а також, що ОСОБА_1 отримував та оплачував зазначені комунальні послуги за іншою адресою.

При цьому судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що з 18 лютого 2021 року ОСОБА_1 не проживає за даною адресою, знятий з реєстраційного обліку та, частково задовольняючи позовні вимоги, судом заборгованість було стягнуто з відповідача лише по 18 лютого 2021 року, коли відповідач був знятий з реєстраційного обліку.

Доводи апеляційної скарги відповідача про наявність обов`язкових підстав для скасування рішення суду, оскільки відповідач не був повідомлений про розгляд даної справи судом, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Як вбачається з ухвали суду про відкриття провадження у справі від 29 вересня 2022 року , справу було призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідно до змісту оскаржуваного рішення, справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, тобто судове засідання у даній справі судом не проводилось, відтак, відсутня обов`язкова підстава для скасування рішення суду, на яку посилається відповідач.

Крім того, згідно з інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи від 28.09.2022 року № 84756077, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 в період з 08.12.1988 року по 18.02.2021 року (а.с.42).

Отже станом на час розгляду справи судом ОСОБА_1 не мав зареєстрованого місця проживання в Україні.

Відповідно до ч.ч.6, 8,10 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Згідно з повідомленням на сайті судової влади України по справі №755/9572/22 від 30 вересня 2022 року Дніпровський районний суд м. Києва повідомив відповідача ОСОБА_1 (останнє місце проживання: АДРЕСА_1 ), про те, що 29 вересня 2022 року було відкрите провадження у цивільній справі №755/9572/22 за позовом ТОВ «Євро-реконструкція» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Розгляд справи буде проведено за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва ( а.с. 48).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ( що був чинним станом на день зняття відповідача з реєстраційного обліку 18.02.2021 року), громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання

Згідно зі ст.3 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою, зокрема, 1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом; 2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою.

Відповідно до ч.ч.1,6 ст.5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його. Іноземець чи особа без громадянства, які отримали довідку про звернення за захистом в Україні, можуть зареєструвати місце свого перебування в Україні.

Реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за заявою такої особи, поданою в паперовій формі до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг, за адресою житла будь-якої форми власності.

З викладеного вбачається, що відповідач ОСОБА_1 після зняття з місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 був зобов`язаний протягом 30 календарних днів, як громадянин України, який проживає на території України після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його для ведення офіційного листування з органами державної влади.

Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про відкриття провадження у даній справі та розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки його зареєстроване місце проживання в Єдиному демографічному реєстрі станом на час відкриття провадження у справі - відсутнє, а також не підтверджується доказами , доданими до апеляційної скарги, оскільки в наданій відповідачем копії паспорта відсутні дані про зареєстроване місце проживання після зняття з реєстраційного обліку 18 лютого 2021 року. Відтак з опублікуванням оголошення на офіційному сайті судової влади України він вважається належно повідомленим про розгляд даної справи судом.

В апеляційній скарзі відповідача міститься заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності, яку відповідач просить застосувати, оскільки він не зміг про це заявити в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги заявлено позивачем за період : по заборгованості за централізоване опалення з жовтня 2014 року по лютий 2022 року, по заборгованості з постачання гарячої води - з серпня 2017 року по лютий 2022 року , а з даним позовом позивач звернувся до суду 27 вересня 2022 року.

Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України).

Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.

Водночас під час дії карантину законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.

Вказаний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 .

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.

За таких обставин звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за постачання гарячої води , суми інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з серпня 2017 року по 23 лютого 2022 року, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим, оскільки станом на 02 квітня 2020 року трирічний строк позовної давності по платежу за серпень 2017 року не сплив.

Таким чином, строк позовної давності по заборгованості з оплати за постачання гарячої води не сплив, а тому підстави для задоволення заяви відповідача відсутні.

Що стосується заяви про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог до стягнення заборгованості з централізованого опалення, що заявлена за період з жовтня 2014 року по лютий 2022 року, то у вказаній частині заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц , Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Отже, враховуючи, що згідно з вимогами процесуального закону ОСОБА_1 був належно повідомлений про розгляд його справи судом, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для врахування заяви відповідача про застосування позовної давності, про що заявлено ним в апеляційній скарзі.

Разом з тим, задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ «Євро-реконструкція» про стягнення заборгованості, на суму 47 535 грн. 54 коп. із заявлених до стягнення 73 534 грн. 47 коп., врахувавши ту обставину, що відповідач лише до 18 лютого 2021 року був користувачем комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, суд першої інстанції у відповідному розмірі не зменшив нарахування, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦПК України, а стягнув їх у повному обсязі, що були заявлені до стягнення у позовній заяві та нараховані на суму заборгованості 73 534 грн. 47 коп.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає за необхідне зменшити суму трьох відсотків річних, оскільки такі підлягають нарахуванню на ту суму заборгованості, що була стягнута судом першої інстанції.

Так, з матеріалів справи та розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем було заявлено до стягнення : заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з жовтня 2014 року по лютий 2022 року включно, на суму 32 659 грн. 52 коп., три відсотки річних , нараховані на цю суму - 3284 грн. 41 коп. та інфляційні втрати - 8620 грн. 01 коп.

Судом першої інстанції задоволено позовні вимоги у цій частині на суму 27 275 грн. 67 коп., тобто станом на 18 лютого 2021 року.

Перерахувавши три відсотки річних та інфляційні втрати за період з 19 лютого 2021 року по 23 лютого 2022 року на вказану суму заборгованості, апеляційним судом встановлено, що до стягнення підлягає сума трьох відсотків річних : 3284 грн. 41 коп. - 899 грн. 22 коп. + 829 грн. 48 коп. (3% річних на суму 27 275 грн. 67 коп. за період з 18 лютого 2021 року по 23 лютого 2022 року) = 3213 грн. 67 коп.

Інфляційні втрати за вказаний період складають суму : 8620 грн. 01 коп. - 2108,96 грн. + 2910 грн. 01 коп. ( сума заборгованості 27 275 грн. 67 коп. х індекс інфляції за період з 19.02.2021 року по 23.02.2022 року - 1,106689) = 9421 грн. 06 коп.

Також, з матеріалів справи та розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем було заявлено до стягнення : заборгованість за послуги з постачання гарячої води з серпня 2017 року по лютий 2022 року включно, на суму 40 874 грн. 95 коп., три відсотки річних , нараховані на цю суму - 1877 грн. 50 коп. та інфляційні втрати - 4342 грн. 55 коп.

Судом першої інстанції задоволено позовні вимоги у цій частині на суму 20 259 грн. 87 коп., тобто станом на 18 лютого 2021 року.

Перерахувавши три відсотки річних та інфляційні втрати за період з 19 лютого 2021 року по 23 лютого 2022 року, апеляційним судом встановлено, що до стягнення підлягає сума трьох відсотків річних : 1877,5 - 933 грн. 46 коп. + 616 грн. 12 коп. ( три проценти річних за період з 19.02.2021 року по 23.02.2022 року на суму 20 259,87) = 1560 грн. 16 коп.

Інфляційні втрати за вказаний період складають суму : 4342 грн. 55 коп. - 2154 грн. 59 коп. + 2161 грн. 50 коп. ( сума заборгованості 20 259 грн. 87 коп. х індекс інфляції за період з 19.02.2021 року по 23.02.2022 року - 1,106689) = 4349 грн. 46 коп.

Загальна сума інфляційних втрат, що підлягає стягненню, становить: 9421 грн. 06 коп. + 4349 грн. 46 коп. = 13 770 грн. 52 коп.

З викладеного вбачається, що внаслідок неправильного підрахунку позивачем суми інфляційних втрат, зазначена сума є більшою, ніж заявлено до стягнення, а тому, враховуючи принцип заборони повороту до гіршого, суд апеляційної інстанції не змінює рішення у вказаній частині.

Сума трьох відсотків річних, нарахована апеляційним судом на фактичну суму заборгованості, що підлягає стягненню, становить : 3213 грн. 67 коп. + 1560 грн. 16 коп. = 4773 грн. 83 коп., а тому у вказаній частині рішення суду слід змінити, зменшивши суму трьох відсотків річних із суми 5161 грн. 91 коп. до суми 4773 грн. 83 коп.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 1 , 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов в цілому законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, доводи апеляційної скарги відповідача про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права визнані колегією суддів необґрунтованими.

Разом з тим, частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення основної суми заборгованості, суд першої інстанції не звернув уваги, що відповідно підлягає зменшенню сума нарахованих трьох відсотків річних, а тому оскаржуване рішення підлягає зміні у викладені частині, шляхом зменшення суми трьох відсотків річних.

Відповідно до положень ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 71% сплаченого ним при поданні позовної заяви судового збору : 2481 грн. х 71 % = 1761 грн. 51 коп., а з позивача на користь відповідача - 0,6 % судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги : 3721 грн. х 0,6 % = 22 грн. 33 коп., а з урахуванням вимог ч. 10 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі : 1761 грн. 51 коп. - 22 грн. 33 коп. = 1739 грн. 19 коп.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року - змінити в частині суми трьох відсотків річних, у зв`язку з чим викласти абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у розмірі 47 535,54 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 12 562,56 грн., 3% річних у розмірі 4773 грн. 83 коп., та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1739 грн. 19 коп., а всього на загальну суму 66 611 гривень 12 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.