Справа № 509/583/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року с-ще Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Панасенка Є.М.,

за участю секретаря судового засідання: Осадченко С.В.,

представника позивача Гареєва Є.Ш.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Панчошак О.Д.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження в залі суду в режимі відеоконференцзв`язку цивільну справу № 509/583/23 за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування та стягнення грошової компенсації за частину спадщини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в особі ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

06.02.2023 року адвокат Гареєв Є.Ш., діючи як представник ОСОБА_4 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості частки проданого спадкового майна та визнання права власності у порядку спадкування за законом.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивачка є єдиною спадкоємицею першої черги після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 свого батька ОСОБА_5 , який при житті під час шлюбу з відповідачкою та разом з останньою побудував нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка вчасно прийняла спадщину батька, але право власності на спадкове майно було зареєстровано тільки за відповідачкою, яка поділила будівлю на окремі приміщення та почала їх продаж без повідомлення позивачки.

Оскільки частину спадкового майна на день подання позову до суду вже відчужено відповідачкою, представник позивачки просить суд:

1) стягнути з ОСОБА_1 на користь позивачки грошову компенсацію вартості 1/2 частки вартості нежитлових приміщень - квартир під АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 ;

2) визнати за позивачкою право власності у порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_3 на нежитлові приміщення - квартири під АДРЕСА_1 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 . АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_18 , АДРЕСА_19 , АДРЕСА_20 , АДРЕСА_21 , АДРЕСА_22 , АДРЕСА_23 , АДРЕСА_24 , АДРЕСА_25 , АДРЕСА_26 у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Провадження у справі відкрито ухвалою від 17.02.2023 року.

Ухвалою від 20.02.2023 року суд задовольнив заяву представника позивачки про забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкти нерухомого майна, що є предметом спірних спадкових правовідносин, а саме:

1) нежитлову будівлю загальною площею 1018,3 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) земельну ділянку з кадастровим номером :02:005:1045;

3) нежитлові приміщення/квартири під АДРЕСА_1 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 . АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_18 , АДРЕСА_19 , АДРЕСА_20 , АДРЕСА_21 , АДРЕСА_22 , АДРЕСА_23 , АДРЕСА_24 , АДРЕСА_25 , АДРЕСА_26 у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник відповідачки адвокат Панчошак О.Д. направив до суду відзив на позовну заяву, у якому заявлений до ОСОБА_1 позов не визнав та у його задоволенні просив суд відмовити посилаючись на те, що з моменту укладення 21.06.2019 року фіктивного шлюбу з ОСОБА_6 вони спільно не проживали, спільного побуту не вели, сім`ю не створювали. Натомість відповідачка увесь цей час проживала однією сім?єю з іншим чоловіком, з яким перебуває у фактичних сімейних стосунках та вони разом виховують двох спільних дітей. Спірні квартири та нежитлові приміщення були побудовані відповідачкою власним коштом та за кошти інвесторів. Будинок був побудований до укладення 21.06.2019 року відповідачкою фіктивного шлюбу з ОСОБА_6 та введений в експлуатацію через 25 днів - 15.07.2019 року. Приміщення в цьому будинку набуті відповідачкою у власність на підставі договорів із забудовниками-інвесторами. ОСОБА_6 жодної участі у будівництві нерухомого майна не брав і, відповідно, не мав правових підстав для набуття права власності.

15.02.2024 року представник відповідачка звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним шлюбу, який був укладений 21.06.2019 року між нею та ОСОБА_3 . При цьому представник позивачки також просив суд поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з цим зустрічним позовом.

Ухвалою суду від 01.04.2024 року зустрічний позов був прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом у межах одного провадження, оскільки обидва позови виникають з одних правовідносин та є взаємопов`язаними.

Того ж дня, 01.04.2024 року, судом розглянуто подане представником відповідача клопотання про скасування заходів забезпечення позову, яке залишено без задоволення. Водночас суд застосував зустрічне забезпечення у розмірі 5 000 000 (п`ять мільйонів) гривень, зобов`язавши позивачку ОСОБА_4 внести зазначену суму на депозитний рахунок Овідіопольського районного суду у десятиденний строк - до 11.04.2024 року включно.

У зв?язку з поданням представником позивача клопотання про витребування доказів суд своєю ухвалою від 16.05.2024 року задовольнив це клопотання та витребував з Кілійського районного суду Одеської області матеріали двох цивільних справ № 502/1082/20 та №502/1276/20 за аналогічними позовами ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу.

13.01.2025 року представником позивачки до суду було подано заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої він просив визнати за позивачкою право власності на частку кожного з спірних приміщень, оскільки інша частка належить відповідачці як колишній дружині спадкодавця на підставі права спільної сумісної власності подружжя. При цьому представник позивачки просив суд застосувати до зустрічних позовних вимог строк позовної давності.

Ухвалою від 14.01.2025 року суд прийняв до розгляду заяву про зменшення позовних вимог, задовольнив клопотання відповідачки про виклик свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а підготовче провадження закрив та призначив справу до розгляду по суті.

13.02.2025 року представник відповідачки подав клопотання про скасування заходів забезпечення та зустрічного забезпечення позову через невиконання позивачкою ухвали про зустрічне забезпечення від 01.04.2024 року.

Ухвалою суду від 17.02.2025 року це клопотання представника відповідачки було задоволено, скасовано ухвалу про забезпечення позову від 20.02.2023 року та ухвалу про зустрічне забезпечення від 01.04.2024 року.

У судовому засіданні представник позивачки позов підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, а у задоволенні зустрічного позову відмовити через його безпідставність та пропуск стороною відповідачки строків позовної давності.

Відповідачка та її представник у судовому засіданні первісний заявлений позов не визнали та у його задоволенні просили відмовити, а зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити.

Вислухавши пояснення представника позивачки, відповідачки та її представника, покази свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , дослідивши матеріали даної справи, а також матеріали цивільних справ Кілійського районного суду Одеської області №502/1082/20 та №502/1276/20, суд вважає, що заявлені у цій справі первісний та зустрічний позови задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 21.06.2019 року Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області був зареєстрований шлюб між батьком позивачки ОСОБА_7 та відповідачкою ОСОБА_1 , актовий запис № 818, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 21.06.2019 року (а.с.).

02.07.2020 року ОСОБА_1 звернулась до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу.

Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 31.07.2020 у справі №502/1082/20 ця позовна заява була повернута ОСОБА_1 , оскільки до відкриття провадження у справі вона подала до суду заяву про повернення позову.

05.08.2020 року ОСОБА_1 повторно звернулась до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу, який був задоволений рішенням цього суду від 05.01.2021 року, яке набуло законну силу 05.02.2025 року (справа №502/1276/20).

Батько позивачки ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.148).

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Відповідно до листа юридичного департаменту Державної інспекції архітектури та містобудування України №5533/04/18-24 від 24.10.2024 року в архівній складовій Реєстру будівельної діяльності міститься інформація щодо зареєстрованих Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Одеській області:

1) декларації про готовність об?єкта до експлуатації від 10.07.2019 року «Будівництво житлового будинку зі знесенням існуючого» за адресою: АДРЕСА_1 , замовник: ОСОБА_1 ..

2) декларації про готовність об?єкта до експлуатації від 14.08.2020 року «Реконструкція індивідуального житлового будинку під апартаменти квартирного типу з прибудовою додаткових поверхів, без зміни геометричних розмірів фундаменту в плані» за адресою: АДРЕСА_1 , замовник: ОСОБА_1 (а.с.187).

Наведені обставини щодо проведених будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 , у 2019-2020 роках підтверджуються наявними в матеріалах справи паперовою копією декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 15.07.2019 року ОД51 та витягами з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва щодо декларацій про готовність об?єкта до експлуатації від 10.07.2019 року ОД51 та від 14.08.2020 року ОД52 (а.с. 191-198).

Варто зазначити, що у результаті адміністративно-територіальної реформи, проведеної в Україні у 2020 році з метою оптимізації системи місцевого самоврядування та територіальної організації влади, Овідіопольський район було ліквідовано, а його територія увійшла до складу новоутвореного Одеського району Одеської області.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна (інформаційна довідка №321342102 від 29.01.2023 року, а.с. 17-56) право власності відповідачки ОСОБА_1 на житловий будинок загальною площею 298,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано 23.07.2019 року (а.с. 40).

24.06.2021 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені зміни щодо зазначеного об?єкту нерухомого майна: «житловий будинок» змінено на «нежитлова будівля», показник загальної площі з 298,7 кв.м змінено на 1018,3 кв.м (а.с. 41), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.06.2021 року інд.№262893223.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Таким чином, після проведення реконструкції житлового будинку право власності на спірну нежитлову будівлю площею 1018,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачка ОСОБА_1 набула саме 24.06.2021 року, тобто вже після смерті батька позивачки.

Вирішуючи по суті заявлений у цій справі первісний позов суд враховує, що майнові відносини, які складаються між подружжям, урегульовано у нормах СК України.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Згідно з статтею 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, наведені положення закону встановлюють підстави обмеження (втручання) у права особистої власності одного з подружжя, внаслідок яких зменшується обсяг правомочностей колишнього одноосібного власника майна. Тому у статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Із змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно з частиною першою цієї статті кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Нормами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, надання їм юридичної оцінки, дослідження та оцінки всіх доказів, а також зазначення норм матеріального права, якими суд керувався при вирішенні позову.

За встановленими у справі обставинами сторона позивачки відповідно до вимог статті 62 СК України повинна була довести виникнення за часів життя її батька права його спільної разом з відповідачкою сумісної власності на нежитловий будинок з підстав, передбачених законом, а саме те, що внаслідок реконструкції належного відповідачці на праві особистої власності житлового будинку вартість цього об?єкта нерухомого майна істотно збільшилась, і у таке збільшення були вкладені окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність батька позивачки, адже сам по собі факт перебування батька позивачки у шлюбі з відповідачкою під час здійснення реконструкції спірного об`єкта нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя.

Тягар доказування існування обставин, з якими закон пов`язує виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що нібито належало померлому батьку позивачки, у цій справі покладається на саме позивачку, яка заявляє такі вимоги, тобто саме сторона позивачки повинна була довести, що істотне збільшення вартості спірного майна відбулося також за рахунок особистих коштів ОСОБА_7 та його власної трудової діяльності, що дає право застосувати до спірних правовідносин положення статті 62 СК України, проте судом такі обставини не встановлено.

Доводи сторони позивачки про належність спірного нерухомого майна до спільної сумісної власності подружжя лише за фактом їх набуття під час шлюбу суд оцінює критично, оскільки вони не узгоджуються з вищенаведеними положеннями діючого законодавства України та ними спростовуються.

По результатах розгляду даної справи судом не отримано не тільки будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів того, що реконструкція спірного нерухомого майна відбулась за рахунок особистих коштів ОСОБА_7 та його власної трудової діяльності, але й навіть доказів того, що за часів життя батько позивачки взагалі якимось чином претендував на спірне нерухоме майно.

Згідно з показами свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у судовому засіданні шлюб між відповідачкою та громадянином Молдови ОСОБА_7 носив фіктивний характер, був укладений ними без наміру створити сім?ю, а з метою полегшення ОСОБА_7 вирішення питань перетину державного кордону та перебування на території України. ОСОБА_7 не брав жодної участі у здійсненні будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , а під час перебування у цьому шлюбі відповідачка продовжувала фактично проживати однією сім?єю з іншим чоловіком, батьком її двох дітей.

Однак, вирішуючи по суті заявлений зустрічний позов суд звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Згідно з частиною другою статті 40 СК України та пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.

Поряд з цим, відповідно до статті 43 СК України розірвання шлюбу, смерть дружини або чоловіка не є перешкодою для визнання шлюбу недійсним. Якщо шлюб розірвано за рішенням суду, позов про визнання його недійсним може бути пред`явлено лише після скасування рішення суду про розірвання шлюбу.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 05.01.2021 року у справі №502/1276/20 про розірвання шлюбу між ОСОБА_7 та відповідачкою ОСОБА_1 на час вирішення даного спору не скасовано та має законну силу. В силу статті 43 СК Україниці обставини є безумовною підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання шлюбу недійсним.

Керуючись статтями 2, 81, 263, 264 ЦПК України, на підставі статей 57, 60, 62 СК України, статей 331, 368, 1216, 1218, 1261 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування та стягнення грошової компенсації за частину спадщини відмовити повністю.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в особі ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 18.07.2025 року.

Головуючий: Є. М. Панасенко