Номер провадження: 22-ц/813/212/25
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі правонаступника ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 02 грудня 2021 року у складі судді Бондаря В.Я.,

встановив:

2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просить визнати договір дарування серія та номер 2-462, виданий 13.08.2020 р., видавник Приморська державна нотаріальна контора у м. Одесі на 1/3 частки житлового будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 - удаваним, який вчинено для приховання договору купівлі-продажу між продавцем - ОСОБА_3 і покупцем - ОСОБА_2 та недійсним у частині зазначення покупця; визнати договір дарування серія та номер 2-463, виданий 13.08.2020 р., видавник Приморська державна нотаріальна контора у м. Одесі на 1/5 частки житлового будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 - удаваним, який вчинено для приховання договору купівлі-продажу між продавцем - ОСОБА_4 і покупцем - ОСОБА_2 та недійсним у частині зазначення покупця.

В обґрунтування позову зазначено, що житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 знаходився у спільній частковій власності ОСОБА_1 та відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 . Не домовившись про поділ спільного майна, зазначені відповідачі 13.08.2020 на підставі договору дарування № 2-462 та на підставі договору дарування № 2-463, подарували відповідачу ОСОБА_2 свої частки в спільному майні, що позивач вважає приховуванням договорів купівлі-продажу, чим порушується його переважне право, як співвласника спільної часткової власності, на купівлю часток перед іншими особами.

Позиція відповідачів в суді першої інстанції

У відзиві на позовну заяву, ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що жодних доказів удаваності спірних договорів дарування позивачем не надано, а всі його твердження є надуманими (том І: а.с. 78-80).

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також надіслали до суду відзив, у якому просили суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що ОСОБА_2 має добрі стосунки з її довірителями, про що позивачеві не може бути відомо, а укладення договору дарування викликано надмірним тягарем, який нести власникам нерухомого майна було вже важко.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 02 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду мотивоване тим, що для забезпечення дотримання принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи, ОСОБА_1 мав заявити вимоги про переведення на нього прав та обов`язків покупця, шо відповідало би правовому висновку Верховного суду, викладеному в постанові від 14.06.2021 по справі №924/181/20. Натомість ОСОБА_1 звернувся до суду з підстав порушення відповідачами його переважного права на викуп частки у спільній власності та лише просить визнати договір дарування удаваним (недійсним), тому позов слід залишити без задоволення.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м.Одеси від 02 грудня 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення, суддя Бондар В.Я. послався на правовий висновок постанови Верховного Суду від 14.06.2021 по справі №924/181/20, де зазначив сім частин із цієї постанови, проте зазначені частини постанови в оскаржуваному рішенні є видозміненні від оригінального викладення у постанові Верховного Суду від 14.06.2021 по справі №924/181/20 та адаптовані під предмет позову щодо удаваності договорів дарування по цій справі, оскільки зазначена позиція Верховного Суду по справі №924/181/20 не відноситься до удаваності правочинів, а відноситься до правового аналізу щодо способів захисту прав між кредитором та боржником. Тому, викладений у рішенні суду висновок, який базується на правовому висновку постанови Верховного Суду від 14.06.2021 по справі №924/181/20 не відповідає обставинам даної справи.

Натомість суду першої інстанції при ухваленні рішення слід було враховувати правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 по справі №6-1026цс16, згідно якого саме суд, при встановленні удаваності договорів дарування, повинен був вирішити спір із застосуванням норм ст. 362 ЦК України, яка регулює правовідносини при продажі частки у праві спільної власності.

Доводи скарги мотивовані також тим, що суд проігнорував те, що удавані правочини суперечать закону та не задовольнив заяви та клопотання для більш детального підтвердження та встановлення суперечливості удаваних договорів дарування до чинного законодавства, тому перевід прав та обов`язків покупця без оцінки правомірності удаваних правочинів по цій справі - це фактично легалізація прав власності відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на частки у спільному майні та легалізація удаваних договорів дарування, які по своїй суті є нікчемними. Зазначає, що позивачем були доведені обставини того, що договори дарування часток будинку за адресою: АДРЕСА_1 є удаваними і не відповідають вимогам ст. 203 ЦК України, оскільки представники відповідачів не надали жодних доказів щодо мотивів дарувальників для передачі в дар майна особі, з якою не перебувають у родинних відносинах, в один день через посередника і тому волевиявлення учасників правочину не відповідає їх внутрішній волі, а також суперечить інтересам позивача, як співвласника будинку, через те, що правочини не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Скарга обґрунтована також тим, що протокольні ухвали суду про залишення без розгляду в частині допиту інших свідків, про відмову в задоволенні клопотання про витребування доказів, про закриття підготовчого засідання винесені з порушенням норм процесуального права.

Позиція відповідачів в суді апеляційної інстанції

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від відповідачів не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В ході апеляційного розгляду справи, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 скаржник ОСОБА_1 помер (а.с. 82).

Протокольною ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.12.2024 залучено ОСОБА_5 до участі у справі, як правонаступника ОСОБА_1 (а.с. 142-143).

Явка сторін в суді апеляційної інстанції

В судове засідання, призначене на 10.07.2025 та проведеному в режимі відеоконференції з`явився: ОСОБА_5 .

Відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в особі правонаступника ОСОБА_5 не підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

За договором дарування від 13.08.2020, посвідченого державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі Масловою М.В. (реєстр. № 2-463), ОСОБА_4 , від імені якої діяв ОСОБА_6 на підставі довіреності від 15.07.2020 року, подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар 1/5 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Також за договором дарування від 13.08.2020, посвідченого державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі Масловою М.В. (реєстр. № 2-462), ОСОБА_3 , від імені якої діяв ОСОБА_6 на підставі довіреності від 17.07.2020, подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 є власником 4/30 часток у спільній частковій власності житлового будинку по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 11675614 від 20.10.2015 та власником 4/30 часток у спільній частковій власності житлового будинку по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 5083074 від 24.03.2014.

Підстави отримання ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у власність зазначених часток житлового будинку не оспорюються.

Позивач зазначає, що його переважне право, як співвласника спільної часткової власності, на купівлю часток майна перед іншими особами порушено, оскільки вважає, що вказані договори дарування є удаваними на прикриття реально укладених договорів купівлі-продажу.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Так, згідно до ч.1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до ч.1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до положень ст. 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця.

У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

До таких вимог застосовується позовна давність в один рік.

Передача співвласником свого переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності іншій особі не допускається.

Згідно положень ст. ст. 202, 203 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно ч. 1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно до ч.2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Встановлення судом факту передання сторонами договору дарування речі, зокрема, нерухомого майна, за відповідну плату, є свідченням того, що такий договір дарування є удаваним, а відносини сторін у такому випадку мають регулюватися за правилами щодо правочину (договору купівлі-продажу), який сторони насправді вчинили до цього.

Даний факт, є важливим для визначення судом того чи не були порушені права співвласника майна, яке перебуває у спільній частковій власності, зокрема, переважного право перед іншими особами на купівлю частки у спільному частковому майні, яке, у разі визначення судом такого порушення, може бути захищено шляхом пред`явлення до суду позову про переведення на цього співвласника прав та обов`язків покупця.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з підстав порушення відповідачами його переважного права на викуп частки у спільній власності та просить визнати договір дарування удаваним (недійсним).

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 в особі правонаступника ОСОБА_5 посилається на те, що районний суд послався на правовий висновок постанови Верховного Суду від 14.06.2021 по справі №924/181/20, де зазначив сім частин із цієї постанови, проте зазначені частини постанови в оскаржуваному рішенні є видозміненні від оригінального викладення у постанові Верховного Суду від 14.06.2021 по справі №924/181/20 та адаптовані під предмет позову щодо удаваності договорів дарування по цій справі, оскільки зазначена позиція Верховного Суду по справі №924/181/20 не відноситься до удаваності правочинів, а відноситься до правового аналізу щодо способів захисту прав між кредитором та боржником, тому, викладений у рішенні суду висновок, який базується на правовому висновку постанови Верховного Суду від 14.06.2021 по справі №924/181/20 не відповідає обставинам даної справи. Натомість суду першої інстанції при ухваленні рішення слід було враховувати правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 по справі №6-1026цс16, згідно якого саме суд, при встановленні удаваності договорів дарування, повинен був вирішити спір із застосуванням норм ст. 362 ЦК України, яка регулює правовідносини при продажі частки у праві спільної власності.

Проте вищевказані доводи скаржника є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, з оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції не видозмінив, а лише адаптував правовий висновок до специфіки даного спору, що є допустимою судовою практикою. Згадана постанова Верховного Суду від 14.06.2021 у справі №924/181/20 дійсно стосувалася питання захисту прав кредитора, однак містить універсальні підходи до оцінки удаваних правочинів у контексті забезпечення справедливого балансу між сторонами з урахуванням добросовісності набувача, економічної суті правочину, дійсного волевиявлення сторін тощо.

Таким чином, застосування судом першої інстанції правового висновку з іншої категорії спорів не є підставою для скасування рішення, якщо цей висновок був релевантний у частині методології оцінки правочину на предмет удаваності.

Натомість доводи скаржника про застосування правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 по справі №6-1026цс16 є хибним, оскільки справа №6-1026цс16 стосувалася переважного права купівлі частки у праві спільної сумісної власності. У даній справі предметом позову є встановлення удаваності договору дарування, що регулюється ст. 235 ЦК України, а не норми щодо переважного права купівлі.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано використав правовий висновок у справі №924/181/20 у частині, що стосується ефективного способу захисту, і при цьому діяв у межах наданої процесуальної дискреції.

Посилання скаржника на те, що суд «проігнорував» ознаки удаваності правочинів, є безпідставним, оскільки суд не може досліджувати обставини, які не мають значення для обраного способу захисту. Встановлено, що у даній справі позивач звернувся до суду з вимогою про визнання правочинів удаваними, однак обставини справи, як зазначено у рішенні суду першої інстанції, свідчать про те, що справжня суть вимог позивача реалізація переважного права купівлі частки, яке може бути забезпечене виключно позовом про переведення прав та обов`язків покупця відповідно до ст. 362 ЦК України.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).

Таким чином, оцінка правомірності або нікчемності договорів дарування не входила до предмета доказування у межах заявлених вимог, і суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотань про витребування додаткових доказів.

Безпідставним є і твердження скаржника про те, що протокольні ухвали суду про залишення без розгляду в частині допиту інших свідків, про відмову в задоволенні клопотання про витребування доказів, про закриття підготовчого засідання винесені з порушенням норм процесуального права, оскільки суд діяв у межах своїх процесуальних повноважень, відповідно до ст. 198, 197, 84 ЦПК України. Протокольні ухвали не порушили права позивача на доказування та не вплинули на суть рішення. Доводи апелянта є оціночними та зводяться до незгоди з процедурними рішеннями суду, а не до реальних порушень процесуального права.

Жодних інших доводів на спростування висновків суду, апеляційна скарга ОСОБА_1 в особі правонаступника ОСОБА_5 не містить.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі правонаступника ОСОБА_5 є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі правонаступника ОСОБА_5 відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі правонаступника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 02 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22.07.2025

Головуючий

Судді: