Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер:704/1434/24

Номер провадження 2/704/197/25

22 липня 2025 року м. Тальне

Тальнівський районний суд Черкаської області в складі: головуючої судді Москаленко І.В., за участю секретаря Рябошапки Н.В., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача, адвоката Ткаченка М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, в залі суду м. Тального цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Тальне-Агрохім»

про визнання додаткової угоди до договору оренди землі неукладеною, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та про скасування рішення про державну реєстрацію речового права,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПП «Тальне-Агрохім» про визнання договору оренди землі неукладеною, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ПП «Тальне -Агрохім» повернути земельну ділянку та про скасування рішення про державну реєстрацію речового права.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що їй на праві власності належить земельна ділянка за кадастровим номером 6:01:001:0080 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Гордашівської сільської ради Звенигородського району (колишній Тальнівський район). Дану земельну ділянку вона успадкувала за заповітом після смерті матері ОСОБА_2 . 15.07.2014 року ОСОБА_2 уклала з ПП «Тальне-Агрохім» договір оренди землі щодо вищевказаної земельної ділянки строком на 10 років. Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається зареєстроване право оренди вищевказаної земельної ділянки на підставі додатку від 01.12.2020 року до договору оренди землі б/н від 15.07.2014 року і дата закінчення строку оренди зазначена 31.12.2034 рік. Про даний додаток до договору позивачці стало відомо при набутті земельної ділянки у спадок. В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що додаток від 01.12.2020 року ОСОБА_2 не укладався і не підписувався, орендну плату за додатковою угодою ОСОБА_2 особисто не отримувала і не уповноважувала на це інших осіб, а тому звернулася до суду з позовною заявою.

Ухвалою судді Тальнівського районного суду Черкаської області від 10.01.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі.

Ухвалою від 20.02.2025 року задоволено клопотання позивачки про витребування доказу та витребувано у ПП «Тальне-Агрохім» оригінал додатку від 01.12.2020 року до договору оренди землі б/н від 15.07.2014 року, укладеного між приватним підприємством «Тальне -Агрохім» та ОСОБА_2 щодо земельної ділянки за кадастровим номером :01:001:0080 загальною площею 3,1912 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Гордашівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області.

14.05.2025 року до суду від представника ПП «Тальне-Агрохім», адвоката Ткаченка М.О., подані додаткові пояснення по справі, в яких зазначено, що дійсно між приватним підприємством «Тальне-Агрохім» та ОСОБА_2 був укладений договір оренди землі №б/н, згідно якого ОСОБА_2 передала в строкове (десять років) платне користування ПП «Тальне-Агрохім» земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 3,1912 га кадастровий номер :01:001:0080, яка розташована за межами населеного пункту в адміністративних межах Гордашівської сільської ради. У 2020 році ОСОБА_2 виявила бажання допомогти онуку придбати легковий автомобіль, у зв`язку із чим звернулася до ПП «Тальне-Агрохім» з проханням отримати орендну плату наперед, оскільки їй потрібні кошти на придбання автомобіля для онука, натомість адміністрація ПП «Тальне-Агрохім» запропонувала їй продовжити термін дії договору оренди землі на 10 років, в результаті чого вона отримає кошти за продовження терміну дії договору. ОСОБА_2 згодилася на таку пропозицію, однак повідомила, що для підписання та отримання коштів до ПП «Тальне-Агрохім» прийде її син ОСОБА_3 , який с теж орендодавцем підприємства. 01.12.2020 року ОСОБА_3 прибув на підприємство, підписав додаткову угоду до Договору оренди землі №б/н від 15.07.2014 року, якою продовжено термін основного договору на 10 років, отримав другий примірник даної додаткової угоди та кошти за продовження дії договору оренди землі. ПП «Тальне-Агрохім» належним чином повідомило ОСОБА_2 про укладання додаткової угоди проінформувавши її по телефону. Знаючи про укладання вищевказаної додаткової угоди ОСОБА_2 з 2020 року та до дня своєї смерті не мала жодних претензій та не оспорювала дану додаткову угоду, отримувала, орендну плату за кожний рік користування земельною ділянкою підприємством, через свого сина ОСОБА_3 , що підтверджується відомостями ПП «Тальне-Агрохім» про отримання орендної плати за 2020-2023 роки, в яких чітко видно, що кошти за ОСОБА_2 отримував її син ОСОБА_3 , оскільки навпроти їхніх прізвищ стоїть його підпис, як і в додатковій угоді від 01.12.2020 року. Таким чином, ПП «Тальне-Агрохім» не заперечує того факту, що додаткова угода від 01.12.2020 року до договору оренди землі №б/н від 15.07.2014 року була підписана не ОСОБА_2 а її сином ОСОБА_3 , що підтверджує і сам ОСОБА_3 у своїй заяві, яка додається до додаткових пояснень. Тому вважає, що твердження позивачки щодо неукладення додаткової угоди та неотримання орендної плати такими, що не відповідають дійсності.

Також вважає, що відсутні підстави для усунення перешкод позивачу в користуванні спірною земельною ділянкою в обраний позивачкою спосіб, оскільки правовідносини з оренди землі продовжують діяти між сторонами по справі на підставі додаткової угоди від 01.12.2020 року до договору оренди землі №б/н від 15.07.2014 року, яка була укладена з волевиявлення та за погодженням покійної ОСОБА_2 .

Крім того , зазначає, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 11.01.2021 року приватним нотаріусом 11.01.2021 року було проведено державну реєстрацію продовження права оренди спірної земельної ділянки на підставі додаткової угоди від 01.12.2020 року до договору оренди землі №б/н від 15.07.2014 року. В зв`язку з тим, що спірних правовідносинах, з урахуванням предмета та підстав позову, відповідних положень законів України: «Про оренду землі», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право орендодавця підлягає судовому захисту за його позовом про скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки, а не шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки.

Тому вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення.

В судовому засідання позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, вважає, що вона як власник має право використовувати дану земельну ділянку на свій розсуд. Зазначила, що вважає строк дії договору оренди землі відповідно до додатку до договору оренди землі б/н від 15.07.2014 року занадто довгим до 31.12.2034 року, і саме такий тривалий термін дії договору спонукав її до подання позову до суду. Просить задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача, адвокат Ткаченко М.О., в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та просить відмовити в їх задоволенні.

Суд, заслухавши сторони по справі, вивчивши матеріали справи в межах наданих доказів, приходить до приходить до таких висновків.

Судом об`єктивно встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка загальною площею 3,1912 га з кадастровим номером 6:01:001:0080 з цільовим призначенням для ведення товарного сілськогосподарського виробництва, що розташована на території Гордашівської сільської ради Звенигородського району (колишній Тальнівський район), що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 14.10.2024 року (а.с.9).

Дану земельну ділянку заповіла їй мати - ОСОБА_2 , що підтверджується заповітом, посвідченим 16.06.2020 року в.о. старости с.Гордашівка Тальнівського району Черкаської області (а.с.8).

Державна реєстрація права власності на земельну ділянку кадастровий номер 6:01:001:0080 за позивачкою здійснена 14.10.2024 року, номер відомостей про речове право 57099287 (а.с.11).

15.07.2014 року між ОСОБА_2 (орендодавець) та ПП «Тальне -Агрохім» (орендар) було укладено договір оренди землі, а саме земельної ділянки загальною площею 3,1912 га з кадастровим номером 6:00:001:0080 строком на 10 років (а.с.14-16).

Про передачу та прийом земельної ділянки між сторонами складено акт, про те, що ОСОБА_2 передала вищевказану земельну ділянку орендарю (а.с.16).

01.12.2020 року між ОСОБА_2 (орендодавець) та ПП «Тальне -Агрохім» (орендар) було укладено додаток до договору оренди землі б/н від 15.07.2014 року та викладено п.7 договору в новій редакції щодо строку дії договору до 31.12.2034 року (а.с.17).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, вказаний договір оренди земельної ділянки кадастровий номер 6:01:001:0080 з додатком був зареєстрований приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Побіянською Н.Б. 11.01.2021 року , індексний номер: 56094702 (а.с.13).

У судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що додаток до договору оренди землі б/н від 15.07.2014 року підписаний не ОСОБА_2 , а її сином ОСОБА_3 .

За вказаним договором оренди землі ОСОБА_2 (орендодавець) отримувала орендну плату від відповідача у грошовій формі, що підтверджується платіжними відомостями за 2020-2023 роки (а.с.73-76).

Згідно письмових пояснень ОСОБА_3 рідного брата позивачки та сина померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , у 2020 році мати виявила бажання допомогти онуку придбати легковий автомобіль, а тому звернулась до ПП «Тальне-Агрохім» з проханням отримання орендної плати за кілька років наперед, та отримала відповідь, що зможе отримати потрібні їй кошти, якщо виявить бажання продовжити дію договору оренди землі на певний строк. Так як він завжди займався від імені матері орендними питаннями, то остання попросила його вияснити в ПП «Агрохім-Тальне» умови продовження строку дії договору та яку суму буде за це сплачено, і у випадку, якщо її влаштують умови підписати додаткову угоду замість неї. 01.12.2020 року він прибув до ПП «Тальне-Агрохім», вияснив всі умови, повідомив матір, і за її проханням підписав додаткову угоду до Договору оренди землі б/н від 15.07.2014 року, отримав другий примірник даної додаткової угоди та обумовлені кошти, які передав матері ОСОБА_2 . Також зазначив, що з 2014 року по 2023 рік отримував орендну плату за свою покійну матір та підтвердив, що остання мала волевиявлення щодо продовження дії договору оренди землі б/н від 15.07.2014 року строком на 10 років, однак не мала змоги прибути до ПП «Тальне -Агрохім» особисто, а тому уповноважила його на підписання додатку.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка ОСОБА_1 посилається на те, що додаток до договору оренди землі б/н від 15.07.2014 року, від 01.12.2020 року між ОСОБА_2 та ПП «Тальне-Агрохім» є неукладеним, оскільки підпис від імені ОСОБА_2 у додатку виконаний не її матір`ю чи уповноваженою особою.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.

Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.

Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України.

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Законодавець за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).

Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством.

Відповідне регулювання міститься і в положеннях ЦК України про договір. У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 року по справі № 227/3760/19-ц, провадження № 14-79цс21.

За змістом частини другої статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства Земельним Кодексом України, Законом України «Про оренду землі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не підписувала додаток до договору оренди землі, а саме земельної ділянки загальною площею 3,1912 га з кадастровим номером 6:00:001:0080, укладений 01.12.2020 року з ПП «Тальне -Агрохім», однак отримувала орендну плату за здачу в оренду земельної ділянки через свого сина, брата позивачки, ОСОБА_3 . Даний факт також не заперечується позивачкою ОСОБА_1 .

Отже, виходячи з вищевикладених правових висновків, суд вважає, що, оскільки умови договору оренди землі б/н від 15.07.2014 року та додатку до договору оренди землі б/н від 15.07.2014 року, укладеного 01.12.2020 року, який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Побіянською Н.Б. 11.01.2021 року, індексний номер: 56094702, були фактично виконані обома сторонами, орендодавцем ОСОБА_2 - передачею земельної ділянки, а відповідачем (орендарем) ПП «Тальне-Агрохім» - платою за оренду земельної ділянки, даний додаток до договору оренди не може вважатися неукладеним, оскільки фактично виконувався сторонами правочину.

У постанові КЦС ВС від 20.10.2020 року в справі №450/2286/16-ц, суд зробив висновок, що коли особа, яка має право на оспорення документа (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Судом встановлено, що спірний додаток до договору оренди землі хоча і не був підписаний ОСОБА_2 , але вона була обізнана щодо його укладення, про його умови та отримувала орендну плату. Суд також звертає увагу на те, що з моменту укладення додаткової угоди договору оренди землі до моменту смерті ОСОБА_2 30.11.2023 року минуло близько трьох років, весь цей час сторони виконували умови договору, і його дійсність не оспорювалася.

Щодо позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про право оренди, то суд виходить з наступного.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами статей 319, 321 ЦК України, згідно яких власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як передбачено статтею 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону та на власний розсуд. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

Власник може вимагати усунення будь-яких порушень свого права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таке право забезпечується йому за допомогою негаторного позову.

Негаторний позов - це позадоговірна вимога власника, що володіє річчю, до третьої особи про усунення перешкод у здійсненні правомочностей користування і розпоряджання майном.

Право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Цивільні відносини ґрунтуються на засадах розумності, добросовісності та справедливості, тобто дії учасників цих відносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів інших суб`єктів цивільного права. Такі дії не можуть порушувати права та завдавати шкоди іншим особам.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінка, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову від 25 травня 2021 року у справі №461/9578/15-ц).

У свою чергу Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року, висловив правову позицію щодо недобросовісності дій орендодавця при оспоренні належно вчиненого правочину та заборони суперечливої поведінки з його боку. При цьому Верховний Суд виходив з того, що дії позивача, який уклав додаткову угоду до договору оренди землі, а згодом пред`явив позов про визнання договору оренди землі неукладеним, суперечать його попередній поведінці (укладенню додаткової угоди та отриманню плати за користування земельною ділянкою) і є недобросовісними.

За договором оренди землі б/н від 15.07.2014 року з додатком до цього договору від 01.12.2020 року , що укладені між ОСОБА_2 та ПП «Тальне-Агрохім» та набули чинності після реєстрації в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Побіянською Н.Б. 11.01.2021 року, строк дії цього речового права не закінчився, внаслідок чого підстави для повернення відповідачем ОСОБА_1 земельної ділянки відсутні.

ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами порушення свого права у спірних правовідносинах, тому суд дійшов висновку про те, що заявлений нею негаторний позов не підлягає задоволенню.

Очевидно, що дії позивачки, яка не спростувала факти, викладені її братом (сином померлої ОСОБА_2 ) в його заяві щодо підписання додатку до договору оренди за волевиявленням матері та отримання ним орендної плати за умовами договору за ОСОБА_2 , і при цьому стверджує, що договір між сторонами є неукладеним, просить скасувати рішення про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки згідно договору оренди землі та додатку, а також усунути їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою, є недобросовісними.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

Оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати покладаються на позивачку. Відповідачем не було заявлено вимог щодо стягнення з позивачки понесених ним судових витрат.

Керуючись ст. 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного підприємства «Тальне-Агрохім» про визнання додаткової угоди до договору оренди землі неукладеною, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та про скасування рішення про державну реєстрацію речового права - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження. якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивачка: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Представник відповідача : адвокат Ткаченко Михайло Олександрович, РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: Приватне підприємство «Тальне-Агрохім», , 20401, вул. Замкова 26/4, м. Тальне, Звенигородський район, Черкаська область.

Суддя І.В. Москаленко