Провадження № 2/489/1014/25
РІШЕННЯ

Іменем України

23 липня 2025 року м. Миколаїв

Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Костюченка Г.С.,

при секретарі судового засідання Савкової К.А.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Ютовця О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Миколаївська міська рада про визнання недійсним договору купівлі - продажу

встановив:

У грудні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом, просив визнати недійсним договір купівлі продажув письмовій формі від 01 вересня 2023 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зупинкового комплексу з вбудованою тимчасовою забудовою площею 18 кв.м. (торгівельний павільйон), який знаходиться в м. Миколаєві по проспекту Жовтневому в районі кінотеатру «Юність» - зупинковий комплекс.

В порядку застосування наслідків недійсності правочину просив стягнути з відповідача на його користь 272381 грн. 20 коп.

Як підставу позовних вимог позивач зазначив, що на час відчуження зазначеного майна воно не належало ОСОБА_2 на праві власності ні як рухоме ні як нерухоме майно.

Відповідач на час укладення договору не надав будь яких правовстановлюючих документів на зупинковий комплекс.

Таким чином, укладений між сторонами договір в письмовій формі супереч ч. 1 ст. 203 ЦК України, а саме ст. 317 та ч. ст.. 328 ЦК України.

Ухвалою Ленінського районного суду від 24.12.2024 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи провадження.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, в зв`язку їх необґрунтованістю та безпідставністю.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином. На адресу суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та вирішення справи відповідно до чинного законодавства України.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторін, оцінивши наявні в ній докази, суд встановив наступне.

01вересня 2023 року був укладений договір купівлі продажу в письмовій формі від 01 вересня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зупинкового комплексу з вбудованою тимчасовою забудовою площею 18 кв.м. (торгівельний павільйон), який знаходиться в м. Миколаєві по проспекту Жовтневому в районі кінотеатру «Юність» - зупинковий комплекс.

Відповідно до п. 1 договору продавець передає а покупець приймає у власність зупинковий комплекс з вбудованою тимчасовою забудовою площею 18 кв.м. (торгівельний павільйон), який знаходиться в м. Миколаєві по проспекту Жовтневому в районі кінотеатру «Юність» Інгульській район м.Миколаєва - зупинковий комплекс.

Відповідно до п. 1.3 договору зупинко вий комплекс належить продавцеві на праві приватної власності.

Згідно з п. 2 договору покупець сплачує продавцеві 237695 грн. 90 коп., що по курсу НБУ становить 6500 дол. США.

Зупинковий комплекс був фізично переданий покупцеві та грошові кошти визначені домовленістю сторін по договору були отримані продавцем.

Зазначені обставини не заперечувались позивачем.

Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац 2 п-п. 5.4 п. 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005). Принцип правової визначеності означає, що «обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки» (абзац 3 п-п. 3.1 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 29.06.2010 року № 17-рп/2010).

У письмовій формі правочини підлягають нотаріальному посвідченню у випадках, установлених законом або за домовленістю сторін (ст. 209 Цивільного кодексу, далі ЦК). Тобто, якщо договір не підлягає нотаріальному посвідченню згідно із законом, за бажанням фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю все одно можна посвідчити нотаріально.

Нотаріальне посвідчення правочину вчиняється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на виконання такої дії. Відбувається це шляхом проставляння на договорі посвідчувального напису (ч. 2 ст. 209 ЦК). У разі недотримання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК).

Крім того, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ст. 182 ЦК).

Реєстрація речового права на нерухоме майно здійснюється в Реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі Закону від 01.07.04 р. № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952, Реєстр прав).

У статті 181 Цивільного кодексу (далі ЦК) України, яка визначає поділ речей на рухомі та нерухомі, зазначається: «До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення». Наведена стаття ЦК ототожнює поняття «нерухоме майно», «нерухомість», «нерухомі речі».

Річ і майно співвідносяться між собою як окреме та загальне. Річчю є предмет матері ального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права й обов`язки (ст. 179 ЦК України). Річ є матеріальним предметом, який має свої просторові рамки та стійку структуру.

Юридичний критерій, який відносить майно до нерухомого, передбачає поширення режиму нерухомого майна на окремі рухомі речі. Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 181 ЦК України режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Крім ЦК України, поняття «нерухоме майно» використовують також інші нормативно - правові акти. Так, Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р. під нерухомим майном розуміє земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення (ст. 2). Це визначення є ідентичним тому, що зазначено у ст. 181 ЦК України, за тим винятком, що у ЦК України воно стосується не лише нерухомого майна, а й нерухомих речей та нерухомості.

Судом встановлено, що зупинковий комплекс з вбудованою тимчасовою забудовою площею 18 кв.м. (торгівельний павільйон), який знаходиться в м. Миколаєві по проспекту Жовтневому в районі кінотеатру «Юність» - зупинковий комплекс є тимчасовою спорудою, тому не потребує державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відповідно до вимог Закону від 01.07.04 р. № 1952-IV .

Доказів іншого суду не надано, відповідно спірне майно не є нерухомим майном яке підлягає державній реєстрації як таке.

Посилання позивача на те, що спірний договір купівлі-продажу від 01.09.2023 року укладено в якості продавця особою, яка не була власником цього майна, не заслуговує на увагу оскільки будь яких доказів цього суду не надано.

Предметом спірного договору купівлі-продажу була тимчасова споруда, а не нерухоме майно. Отже зміст договору в момент його укладення не суперечив вимогам ст. 317, 328 , ч. 1 ст. 656 та ст. 658 ЦК України.

Відповідно до цих правових норм предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а в сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає що позов задоволенню не підлягає у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі - продажу відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Повний текст судового рішення складено 23.07. 2025.

Суддя Г. Костюченко