ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/5192/25
провадження № 2/753/5933/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Заставенко М.О.,

з секретарем судового засідання Пічкур А.С.,

за участю

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Кісілевича О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частку квартири,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року ОСОБА_2 , в особі представника - адвоката Миколаєнко Я.В., звернулася в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в якій просила визнати за нею право власності на 1/15 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Колишній чоловік позивача - відповідач ОСОБА_1 , володіє частиною квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, у його власності знаходиться 1/6 частина вказаної квартири, яка була отримана у спадщину. Решта квартири, а саме по 1/6 частині належать відповідачеві ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Позивач та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.11.2004 до 11.02.2020, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду. Після одруження позивач заселилася до чоловіка у спірну квартиру зі згоди її власників і проживала у ній як член сім`ї. На момент заселення стан квартири був поганий, потребував ремонту. Саме тому позивач, як тільки з`являлася можливість, одразу здійснювала ремонт, змінювала техніку та меблі. З 2017 року подружжя не веде спільне господарство, і з того часу позивач самостійно , без участі відповідача ОСОБА_1 , здійснювала ремонт, купувала речі загального користування, та меблі необхідні для комфортного проживання з дочкою. Колишній чоловік здійснював домашнє насильство, в результаті якого зламав шафу та викинув диван, після чого позивач з дитиною змушені були спати на підлозі. Таким чином, до 2017 року позивач з колишнім чоловіком, як подружжя, здійснювали спільну трудову діяльність, робили ремонт, що потягло за собою істотне збільшення вартості квартири. У подальшому позивач самостійно здійснює покращення квартири, не ділячи її на частки. Всі покращення є невід`ємною частиною квартири, відповідно позивач має право на частину квартири.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м Києва Заставенко М.О. від 10.04.2025 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовче засідання.

14.05.2025 до суду від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Кісілевича О.М., надійшов відзив на позовну заяву. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач ОСОБА_1 не заперечував факту належності йому на праві власності частини спірної квартири, проживання у квартирі його доньки ОСОБА_5 . Також не заперечував факту реєстрації шлюбу з позивачем та його розірвання. Однак, за час проживання у квартирі позивач не приймала участі у покращенні квартири, ніде офіційно не працювала та проживала до знайомства із відповідачем у с. Могильне, Гайворонського району Кіровоградської області та була зареєстрована у спірній квартирі 27.03.2017. Після розірвання шлюбу позивач неодноразово повідомлялася про заборону користуватися квартирою, однак у добровільному порядку звільнити її відмовляється. Відповідач був вимушений звернутися до суду із позовом про її виселення, і як наслідок остання добровільно з`їхала із квартири у серпні 2024 року. Надані позивачем товарні чеки не містять інформації щодо придбання будівельних товарів на ім`я позивача, що унеможливлює доведення того факту, що саме вона купувала ці товари. Крім того відсутні докази про застосування їх для покращення саме у спірній квартирі, а не у будь-якій іншій. Частина гарантійних талонів датована ще 2004 роком, тобто до дати одруження, і дати заселення позивача до квартири у 2007 році, а частина - виписаних на ім`я відповідача уже після встановлення факту не проживання однією сім`єю, а отже це придбання самого відповідача. Позивачем не надано доказів про поганий стан квартири та потребу у ремонті, також не може довести факт погодження із власниками проведення будь яких покращень житлових умов. Позивачем не надано доказів свого трудового вкладу, доходів за рахунок яких збільшилась вартість квартири. Також не надано доказів капітального ремонту та переобладнання квартири, а надані фото свідчать про відсутність капітального ремонту.

20.05.2025 представником позивача до суду подано додаткові пояснення з урахуванням відзиву.

Протокольною ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20.05.2025 закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті.

26.05.2025 представником позивача подано відповідь на відзив.

В судове засідання позивач та її представник двічі не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача подав до суду заяву про відкладення судового засідання.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у відзиві.

Інші відповідачі також у судове засідання не прибули будучи належним чином повідомлені про розгляд справи.

Суд, враховуючи подані сторонами усі заяви по суті справи, ухвалив розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Суд, вислухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 12.11.2004 року було зареєстровано шлюб між позивачем та ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилася донька ОСОБА_5 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11.02.2020 року у справі № 753/8485/19 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвано.

Також судом встановлено, що 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.11.2006.

Решта квартири, а саме по 1/3 її частини на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом належить ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; (частина перша статті 57 СК України).

У частині першій статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз частини першої статті 62 СК України свідчить, що визнання майна дружини, чоловіка за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя пов`язується із наявністю у сукупності двох умов:

1) істотність збільшення вартості майна. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя;

2) істотність збільшення вартості має бути пов`язана зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Істотність збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 29.09.2021 у справі № 453/320/16-ц.

Під трудовими затратами необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність збільшення вартості майна має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

У разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального подорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При посиланні на вимоги ст. 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Зазначені висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

Позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження істотного збільшення вартості спірної будинку, оскільки відсутні дані щодо ринкової вартості квартири на час укладення шлюбу.

Надані позивачем у якості доказів квитанції про оплату замовлень, придбання електронної техніки, не можуть слугувати доказами понесення позивачем трудових чи грошових затрат по відношенню до спірної квартири, оскільки не містять жодної інформації з приводу адреси надання обумовлених послуг/виконання робіт/понесення витрат, а частина з них підписані відповідачем та датовані часом до укладення шлюбу або після встановлення факту припинення шлюбних відносин.

Суд також зауважує, що участь особи у проведенні ремонтних робіт, поліпшенні житлового будинку та інших приміщень надає право вимагати не визнання права власності, а відшкодування витрат на будівництво (у випадку належної доведеності обставин таких витрат).

Зазначений правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18).

Враховуючи викладене, оскільки позивач не надала переконливих, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що її внесок у переобладнання спірної квартири у розумінні ч.1 ст. 62 СК України є достатньо вагомим для можливості визнання за нею права власності на частину квартири, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частку квартири відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя М.О. Заставенко

Повний текст рішення складено 21.07.2025.