Єдиний унікальний номер305/2933/24
Провадження по справі 2/305/82/25
РІШЕННЯ

Іменем України

18.07.2025 м. Рахів

Рахівський районний суд Закарпатської області у складі головуючого судді Ластовичака В.Ю., за участі секретаря судового засідання Біроваш О.О., представника позивача ОСОБА_9, представника третьої особи Савуляка В.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Великобичківської селищної ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про позбавлення батьківських прав,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_9, 03.09.2024 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Великобичківської селищної ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_1 ), про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач ОСОБА_1 є дідусем по материнській лінії малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , батьками малолітнього ОСОБА_1 є відповідачка ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , запис про батька здійснено у відповідності до ст. 135 Сімейного кодексу України. Внук ОСОБА_1 проживає зі своїм дідусем та перебуває на його утриманні, відповідачка обов`язки по вихованні та утриманні сина не виконує, його долею не переймається. На час подання позову місце перебування відповідачки невідоме, вона виїхала за кордон, де перебуває вже понад 2 роки, залишивши малолітнього сина на дідуся. Усі питання щодо виховання внука вирішуються позивачем самостійно, скільки матір фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків. Ініціативи у спілкуванні, матеріальному утриманні та у вихованні дитини відповідачка не виявляє, своєю бездіяльністю створює перешкоди у забезпечення прав і інтересів дитини. Відповідачка не дзвонить, не цікавиться фізичним і духовним станом сина, не забезпечує його необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням. Відповідачка зовсім не спілкується із хлопчиком, не забезпечує доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для розвитку дитини, навіть не намагається створити належні матеріально-побутові умови для сина.

Позивач стверджує, що оскільки відповідачка тривалий час свідомо ухиляється від виконання своїх батьківським обов`язків щодо вихованню дітей, наявні підстави відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення її батьківських прав.

У зв`язку із викладеним, покликаючись на ч.ч. 4, 5 ст. 19, ст. 165 Сімейного кодексу України, позивач просить позбавити відповідачку батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_1 .

Підготовче судове засідання у справі, після ряду відкладень у зв`язку із неявкою відповідачки, зокрема 04.10.2024, 31.10.2024, 26.11.2024, проведено 19.12.2024 за відсутності учасників, при цьому представником позивача подано заяву про розгляд справи без їх участі, а відповідачка до суду не з`явилась, належним чином повідомлена, відповідно до трекінгів АТ «Укрпошта» повістки вручено особисто. Також, судом розміщувались оголошення про розгляд справи на офіційному веб-порталі судової влади України.

У судові засідання, призначені на 23.01.2025, 26.02.2025, 20.03.2025 та 10.04.2025, належним чином повідомлені сторони не з`явились, представником позивача подавались заяви про розгляд справи без участі.

Судові засідання, призначені на 01.05.2025 та 26.05.2025, відкладались через перебування судді у нарадчій кімнаті по інших справах.

Згідно з п.п. 2, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Позивач ОСОБА_1 особисто до суду не з`явився жодного разу, пояснень не надав.

Представник позивача ОСОБА_9 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав, наведених у позові, просила позов задовольнити, пояснила, що зі слів позивача їй відомо, що відповідачка тривалий час перебуває за кордоном, точне місце її проживання невідоме, не здійснює свої батьківські обов`язки.

Відповідачка ОСОБА_2 до суду не з`явилась, повідомлялась судом про дату, час та місце судових засідань, частина поштових відправлень повертались у зв`язку із відсутністю адресата за місцем проживання, частина - вручена особисто.

Представник третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у судовому засіданні просив при постановленні рішення урахувати відомості, наведені у поданій письмовій заві, та повідомив, що позивач ОСОБА_1 є військовозобов`язаним та перебуває на обліку, придатний до військової служби та підлягає мобілізації у особливий період. Документи на отримання відстрочки від призову не подавались та підстав для відстрочки він не має, військово-облікові дані оновив 05.07.2024 через ЦНАП, до ІНФОРМАЦІЯ_1 особисто не звертався. У разі задоволення судом позову у позивача виникне право на отримання відстрочки від призову на військову службу відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Великобичківської селищної ради до суду жодного разу не з`явився, 26.09.2024 подано письмову заяву, у якій просить розглядати справу без участі та прийняти рішення з урахуванням наданого висновку.

Суд заслухав учасників, дослідив матеріали справи, оцінив їх у сукупності та взаємозв`язку і встановив такі обставини.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Великобичківської селищної ради Рахівського району Закарпатської області 10.11.2021, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в селі Росішка Рахівського району Закарпатської області, про що 10.11.2021 складено відповідний актовий запис № 232, батьки - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а довідкою Виконавчого комітету Великобичківської селищної ради № 17 від 10.11.2021 стверджено, що відомості про батька дитини записані за заявою матері згідно з частиною першою статті 135 Сімейного кодексу України.

Місце проживання дитини зареєстровано за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідною довідкою.

Актом обстеження матеріально-побутових умов позивача ОСОБА_1 , мешканця АДРЕСА_1 , від 28.06.2024, складеним депутатом Великобичківської селищної ради Попадич С.А., стверджено, що за вказаною адресою зареєстрований заявник, його дочки ОСОБА_4 , 2001 р.н., та ОСОБА_2 , 2000 р.н., внучка ОСОБА_5 , 2020 р.н., внук ОСОБА_1 , 2021 р.н., а також фактично проживає дружина заявника ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована в АДРЕСА_2 . Мати ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - ОСОБА_7 у шлюбі з заявником не перебувала, за даною адресою ніколи не проживала, померла кілька років тому. На час обстеження ОСОБА_4 з дочкою ОСОБА_8 за вказаною адресою не проживають, дочка ОСОБА_2 , залишивши сина ОСОБА_1 , на дідуся, виїхала за кордон, де перебуває вже понад 2 роки, фінансово дитину не забезпечує (зі слів заявника).

На підставі вказаного акта обстеження старостою села Росішка Михайлом Руснаком видано позивачу довідку за № 142 від 05.07.2024, у якій зазначено, що ОСОБА_1 , 1971 р.н., має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Особа відповідачки підтверджена копією паспорта у формі id-картки № НОМЕР_2 , виданого 13.09.2016, а відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , її батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .

Рішенням виконавчого комітету Великобичківської селищної ради № 172 від 19.09.2024 затверджено висновок органу опіки та піклування щодо позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_1 .

В указаному висновку орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно її сина ОСОБА_1 з урахуванням здобутих відомостей про те, що мати у 2022 році виїхала за межі України та не повернулась додому, з дитиною не спілкується, не цікавиться його розвитком та станом здоров`я, у зв`язку із чим він перебуває на утриманні дідуся ОСОБА_1 , який забезпечує потреби дитини. Дії ОСОБА_2 свідчать про ухилення від виконання батьківських обов`язків.

До встановлених обставин справи суд застосував такі норми права.

Частиною 1 статті 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до ч.ч. 1- 4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дітей в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно з ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України (на цю норму покликається позивач) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

При цьому відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 16 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007, що знайшло своє відображення і в численних рішеннях Верховного Суду, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків, а згідно зі ст. 12 Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 1 статті 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У рішенні від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09, п. 100) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника (особи, щодо якої вирішується питання про позбавлення батьківських прав) та його поведінці (рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, п. 57).

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007, стверджено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Як передбачено ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Від висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом (постанова Верховного Суду від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19).

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29.07.2021 у справі № 686/16892/20, від 07.12.2022 у справі № 562/2695/20, від 03.08.2022 у справі № 306/7/20, від 11.01.2023 у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Як визначено ст. 265 СК України, баба, дід зобов`язані утримувати своїх малолітніх, неповнолітніх внуків, якщо у них немає матері, батька або якщо батьки не можуть з поважних причин надавати їм належного утримання, за умови, що баба, дід можуть надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчинення чи невчиненням нею процесуальних дій.

З урахуванням обставин справи та застосованих норм права суд дійшов таких висновків.

Позивач не довів та не надав суду доказів на підтвердження того, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом саме позбавлення матері батьківських прав стосовно до дитини.

Єдиним доказом неналежного виконання матір`ю ОСОБА_2 своїх обов`язків є акт обстеження, складений органом місцевого самоврядування виключно зі слів самого позивача.

У матеріалах відсутні беззаперечні докази на підтвердження факту ненадання матір`ю фінансової чи іншої матеріальної допомоги на утримання малолітнього сина, а сама по собі тривала відсутність матері за місцем її проживання ще не свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків.

Суду не надано доказів про звернення в інтересах дитини ОСОБА_1 з позовом (заявою про видачу судового наказу) про стягнення аліментів з матері ОСОБА_2 , про притягнення останньої до відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, про відібрання дитини, про оголошення у розшук, зрештою.

Також, не доведено позивачем відсутність спілкування між дитиною та матір`ю за допомогою засобів електронного (відео-) зв`язку (Telegram, Whatsapp, Viber тощо).

Суд критично оцінює висновок органу опіки та піклування без дати, затверджений рішенням виконавчого комітету Великобичківської селищної ради № 172 від 19.09.2024, про доцільність позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_1 , оскільки такий висновок є недостатньо обґрунтованим та передчасним, з підстав, описаних вище, а тому не може бути беззаперечним доказом для підтвердженням необхідності застосування до відповідачки такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав.

Висновок містить посилання на рішенням Комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Великобичківської селищної ради (протокол № 10 від 17.09.2024) однак указане рішення комісії до нього не додано.

Тому, викладені у висновку та у позовній заяві загалом твердження про неналежне виконання матір`ю ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків є на переконання суду лише припущеннями.

Слід урахувати, що мати ОСОБА_2 є єдиним із батьків у свого сина, так як відомості про батька до актового запису про народження дитини внесено лише за її вказівкою, тому в разі позбавлення її батьківських прав дитина буде вважатися повною сиротою.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені факти, що батьки не у достатній мірі забезпечують дитину матеріально, беруть участь у вихованні, не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, необхідно зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Разом з тим, суд зазначає, що дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання такого інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб.

Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 754/5841/17.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду.

Як ствердив представник третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 у письмовій заяві від 21.04.2025, метою позбавити батьківських прав відповідачку може бути лише необхідність здобути позивачем права на відстрочку від призову, а не об`єктивні причини та інтереси малолітньої дитини, з таким твердженням суд погоджується.

За таких обставин, у позові слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, сплачений судовий збір у розмірі 1 211,20 грн підлягає покладенню на позивача.

Керуючись статтями 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

Відмовити у позові повністю.

Сторони та інші учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач - ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Третя особа - Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Великобичківської селищної ради, місцезнаходження: 90615, Закарпатська область, Рахівський район, смт. Великий Бичків, вул. Грушевського, буд. 108, .

Третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_5 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Віктор ЛАСТОВИЧАК