Справа № 464/2714/25
пр.№ 2/464/1516/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.07.2025 року Сихівський районний суд м.Львова в складі головуючого судді Теслюка Д.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договорам,

у с т а н о в и в :

представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» (далі - ТзОВ «ФК «ЕЙС») - Тараненко А.І. 23.04.2025 звернувся в суд із позовом до відповідачки ОСОБА_1 , у якому просить стягнути з останньої на користь позивача заборгованість за кредитним договором №576784414 від 21.09.2023 в розмірі 121 530 грн, а також судові витрати, які складаються із витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн та судового збору, сплаченого при поданні позову, в розмірі 2 422,40 грн. Окрім цього, до позовної заяви було долучено клопотання про витребування в Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» інформації, що містить банківську таємницю, а саме щодо платіжної картки НОМЕР_7, а також про переказ коштів із рахунку № НОМЕР_1 ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та зарахування на картку НОМЕР_7, що належить ОСОБА_1 , за період з 21.09.2023 по 26.09.2023 у сумі 25 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 21.09.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (далі - ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога») та ОСОБА_1 було укладено в електронній формі кредитний договір №576784414 (далі - Договір) з використанням електронного підпису, згідно з умовами якого, відповідачці надано кредитні кошти. На виконання умов договору 21.09.2023 ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було перераховано на банківську картку відповідачки грошові кошти в сумі 25 000 грн, а відповідачка в свою чергу зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування коштами, відповідно до умов Договору. Між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТзОВ «Таліон Плюс» 28.11.2018 укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до умов якого, право вимоги за вказаним вище кредитним договором перейшло до ТзОВ «Таліон Плюс». Згідно з Договором факторингу №31/0724-01 від 31.07.2024, право вимоги за кредитним договором перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» (далі - ТзОВ «ФК «Онлайн Фінанс»). ТзОВ «ФК «ЕЙС» набуло право вимоги за вказаним кредитним договором, відповідно до умов Договору факторингу №26/12/Е від 26.12.2024. Внаслідок невиконання відповідачкою зобов`язань за Договором №576784414 від 21.09.2023 утворилась заборгованість у розмірі 121 530 грн, відтак представник позивача просить стягнути цю суму з відповідачки на користь позивача.

Ухвалою судді від 28.04.2025 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Визначено відповідачці строк для подання відзиву на позовну заяву. Окрім цього, було задоволено клопотання представника позивача та витребувано в Акціонерного товариства «ПриватБанк» інформації, що містить банківську таємницю, а саме: - чи емітувалась на ім`я ОСОБА_1 платіжна картка № НОМЕР_8 чи будь-яка інша платіжна картка? - чи є/був номер телефону НОМЕР_3 фінансовим номером телефону за картковим рахунком № НОМЕР_8 та чи знаходиться/знаходився цей номер телефону в анкетних даних ОСОБА_1 ? - надати інформацію про переказ коштів із рахунку № НОМЕР_1 ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та зарахування на картку НОМЕР_7, що належить ОСОБА_1 , за період з 21.09.2023 по 26.09.2023 у сумі 25 000 грн, та надати підтвердження такого зарахування.

Від відповідачки ОСОБА_1 29.05.2025 надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання заперечила щодо задоволення позову. ОСОБА_1 не заперечила факту укладення Договору №576784414 від 21.09.2023 з ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога», однак вважає, що у позивача відсутнє право стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. Вказує, що правовідносини за цим договором виникли 21.09.2023, тобто значно пізніше, ніж було укладено договір факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, у якому предмет договору не індивідуалізовано належним чином. Вимога на момент укладення договору мала би бути визначеною, тоді як жодної вимоги у ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» щодо неї на момент укладення договору факторингу від 28.11.2018 не існувало. Окрім цього, щодо нарахування процентів за вказаним договором зазначила, що доказів правомірності нарахування ТзОВ «Таліон Плюс» процентів за користування кредитом, а саме з 26.12.2023 по 31.07.2024, не надано.

На виконання ухвали судді від 28.04.2025 на адресу суду 30.05.2025 надійшла витребувана інформація від Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк».

Відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21.09.2023 між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №576784414, згідно з умовами п.2.1. якого, кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії, в розмірі кредитного ліміту на суму 25 000 грн, на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (а.с.59-68).

Відповідно до п.7.1. Договору, рекомендована (не обов`язкова) дата дострокового повного повернення всієї суми кредиту за всіма наданими траншами є дата закінчення дисконтного періоду кредитування - 21.10.2023, а саме протягом 30 днів від дати отримання першого траншу позичальником.

Згідно із п.7.3. Договору, кінцева дата повернення кредиту - 21.10.2028.

За період від дати видачі кредиту до 21.10.2023 (включно) проценти нараховуються за процентною ставкою 116,80% річних, що на день укладення договору становить 0,32% від суми кредиту за кожний день користування ним (п.8.3.1. Договору).

Після закінчення дисконтного періоду кредитування проценти нараховуються за процентною ставкою 1087,70% річних, що на день укладення договору становить 2,98% в день від суми залишку кредиту (п.8.4. Договору).

Кредитний договір №576784414 від 21.09.2023 підписаний відповідачкою за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором НОМЕР_9.

Згідно з платіжним дорученням №11bfb0e3-246e-4e10-aa4d-c56647a47f01 від 21.09.2023, ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» здійснено переказ грошових коштів в сумі 25 000 грн на картковий рахунок № НОМЕР_4 (а.с. 93).

Відповідно до наданої Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» інформації, на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_5 , на яку 21.09.2023 здійснено переказ коштів в розмірі 25 000 грн.

Як вбачається з розрахунку заборгованості ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога», станом на 26.12.2023 заборгованість за кредитним договором №576784414 від 21.09.2023 становить 58 950 грн, що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 25 000 грн та по процентах в розмірі 34 695 грн (а.с. 30-31).

Згідно із ч.1 ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Абзацом 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Суб`єкт електронної комерції - суб`єкт господарювання будь-якої організаційно-правової форми, що реалізує товари, виконує роботи, надає послуги з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, або особа, яка придбаває, замовляє, використовує зазначені товари, роботи, послуги шляхом вчинення електронного правочину.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З урахуванням викладеного, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Згідно із ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на умовах строковості, платності та поворотності надало ОСОБА_1 кредит на споживчі цілі в сумі 25 000 грн, шляхом перерахування їй грошових коштів на картковий рахунок № НОМЕР_5 . Свої зобов`язання за кредитним договором ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» виконало. В свою чергу, відповідачка ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконувала.

Щодо переходу права вимоги за Договором від первісного кредитора до позивача слід зазначити таке.

Між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТзОВ «Таліон Плюс» 28.11.2018 укладено Договір факторингу №28/1118-01 (а.с. 13,14).

Між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТзОВ «Таліон Плюс» 28 листопада 2019 року, 31 грудня 2020 року, 31 грудня 2021 року, 31 грудня 2022 року, 31 грудня 2023 року укладено додаткові угоди №19, №26, №27, №31, №32 до договору факторингу № 28/1118-01, якими продовжено строк дії договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року до 31 грудня 2020 року, 31 грудня 2021 року, 31 грудня 2022 року, 31 грудня 2023 року та 31 грудня 2024 року відповідно.

Згідно з Реєстром прав вимоги №264 від 26.12.2023, ТзОВ «Таліон Плюс» набуло права грошової вимоги до відповідачки ОСОБА_1 (а.с. 13,14).

Відповідно до п. 2.1. договору факторингу №28/1118-01, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених Договором.

Згідно п.п. 1.3. договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року, під правом вимоги розуміються всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть у майбутньому.

Відтак, договором факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року встановлено, що предметом відступлення за ним є, в тому числі вимоги, які виникнуть у клієнта в майбутньому (майбутня вимога). При цьому перелік кредитних договорів, за якими здійснюється відступлення, наводиться у відповідних додатках до договору - реєстрах прав вимоги. Такі додатки до договору є невід`ємною частиною договору факторингу.

На виконання п. 2.1. договору факторингу №28/1118-01 між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було складено та підписано Реєстр прав вимоги №264 від 26.12.2023 року, де визначено, що ТзОВ «Таліон Плюс» набуває право грошової вимоги до відповідачки ОСОБА_1 .

Кредитний договір №576784414 від 21.09.2023 між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 був датований 21.09.2023. Тобто, Реєстр прав вимоги №264, за яким передані (відступлені) права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором, був укладений між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТзОВ «Таліон Плюс» вже після укладення кредитного договору №576784414 від 21.09.2023. Окрім цього, строк дії договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року неодноразово продовжувався додатковими угодами та був чинним станом на 26.12.2023 року (день складання реєстру прав вимоги №264).

Між ТзОВ «Таліон Плюс» та ТзОВ «ФК «Онлайн Фінанс» 31.07.2024 укладено договір факторингу №31/0724-01, відповідно до умов якого, з урахуванням витягу з реєстру прав вимоги №1 від 31.07.2024, ТзОВ «ФК «Онлайн Фінанс» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №576784414 від 21.09.2023 (а.с. 15-21).

Надалі, між позивачем ТзОВ «ФК «ЕЙС» та ТзОВ «ФК «Онлайн Фінанс» 26.12.2024 укладено договір факторингу №26/12/Е, згідно з умовами якого, з урахуванням витягу з реєстру боржників від 26.12.2024 (а.с.27-28) та акту прийому-передачі реєстру боржників (а.с. 29), ТзОВ «ФК «ЕЙС» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №576784414 від 21.09.2023 (а.с. 22-26).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.

Виходячи з цього, правочин, який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106)).

При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні й підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 51).

Від висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18) та від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21), Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22) в постанові від 08 серпня 2023 року, не відступила.

Здійснивши аналіз умов укладених 28 листопада 2018 року між ТзОВ «Манівео швидка фінансова компанія» та ТзОВ «Таліон Плюс», 31 липня 2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТзОВ «Таліон Плюс» та 26 грудня 2024 року між ТзОВ «ФК «ЕЙС» та ТзОВ «ФК «Онлайн Фінанс» договорів, суд дійшов висновку, що між цими особами було укладено саме договори факторингу, а не договори про відступлення права вимоги.

Таким чином, суд не бере до уваги покликання відповідачки на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі №752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.01.2019 у справі №909/1411/13, а також від 13.10.2021 у справі №910/11177/20, оскільки такі надано щодо відступлення права вимоги, а не факторингу. Тобто, має місце різне правове регулювання спірних відносин. З огляду на те, що висновок у справі № 752/8842/14-ц в постанові від 05 липня 2017 року зроблено Верховним Судом України, такий не підлягає врахуванню судами в силу вимог частини третьої статті 263 ЦПК України.

Отже, з огляду на наведені обставини та докази у справі, вбачається, що відбулася заміна кредитодавця на підставі укладених договорів факторингу, а тому до ТзОВ «ФК «ЕЙС», перейшло право вимоги за кредитним договором №576784414 від 21.09.2023, укладеного між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 .

Щодо нарахування процентів за кредитним договором №576784414 від 21.09.2023 слід зазначити таке.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Розрахунок заборгованості за Договором, складений ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога», відповідачкою ОСОБА_1 не заперечено.

Згідно з розрахунком заборгованості ТзОВ «Таліон Плюс», станом на 18.03.2024 заборгованість за кредитним Договором №576784414 від 21.09.2023 склала 121 530 грн (а.с. 32-33).

Як вже було зазначено вище, у зв`язку з підписанням Реєстру прав вимоги №264 від 26.12.2023 до договору факторингу №28/1118-01 до ТзОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги за кредитним Договором №576784414. Вказаним договором факторингу також визначено, що право вимоги - це всі права клієнта за кредитними договорами.

З огляду на те, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора, відтак ТзОВ «Таліон Плюс» правомірно нараховано проценти за вказаним кредитним договором.

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частинами першою, другою статті 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

Враховуючи наведене вище, оскільки відповідачка ОСОБА_1 не виконала зобов`язань щодо повернення кредитних коштів, а позивач отримав право вимоги за таким кредитним договором, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитним договором №576784414 від 21.09.2023 в розмірі 121 530 грн.

Щодо судових витрат, суд зазначає таке.

Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч. 3 цієї статті).

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в матеріалах справи містяться: договір про надання правничої допомоги №27/12/24-01 від 27 грудня 2024 року, протокол погодження вартості послуг та Додаткова угода №7 до Договору про надання правничої допомоги №27/12/24-01 від 27.12.2024, акт прийому-передачі наданих послуг від 27.12.2024.

Матеріали справи містять копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №4956 від 24.04.2012, виданого Тараненку А.І. на підставі рішення Київської міської кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 24.04.2012 №22-31-23 (а.с. 41).

Згідно з Актом приймання-передачі наданих послуг 27.12.2024 адвокатським бюро «Тараненко та партнери», в особі керуючого бюро - адвоката Тараненка А.І. надано юридичні послуги ТзОВ «ФК «ЕЙС» на суму 7 000 грн (а.с. 39).

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Велика Палата Верховного Суду від 26 червня 2024 року (справа №686/5757/23) виснувала, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Дослідивши надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката, з огляду на їх неспівмірність складності справи та обсягу наданої правничої допомоги, суд вважає, що деякі види робіт мають не обґрунтовано завищену вартість.

Таким чином, судом встановлена неспівмірність заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу складності справи та фактично виконаними адвокатами робіт (наданих послуг), часові, витраченому адвокатами на виконання відповідних робіт (послуг), обсягу наданих робіт (послуг).

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача ТзОВ «ФК «ЕЙС» слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 грн. Суд вважає, що саме такий розмір витрат є необхідним і неминучим для позивача, який був змушений до залучення професійної допомоги адвоката.

Окрім цього, з врахуванням вимог частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 2 422,40 грн.

Керуючись статтями 13, 81, 89, 263 - 265, 279 ЦПК України,

у х в а л и в:

позов задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» заборгованість за кредитним договором №576784414 від 21.09.2023 в розмірі 121 530 (сто двадцять одну тисячу п`ятсот тридцять) грн.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 грн та судовий збір, сплачений при поданні позову, в розмірі 2 422,40 грн, а всього 6 422 (шість тисяч чотириста двідцять дві) грн 40 коп.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16.07.2025.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС», , м.Київ, Харківське шосе, будинок 19.

Відповідачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_1 .

Суддя Дмитро ТЕСЛЮК