Справа № 456/694/25 Головуючий у 1 інстанції: Писарев О.Ю.
Провадження № 22-ц/811/1332/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 березня 2025 (повний текст рішення складено 21 березня 2025 року) у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за розподілі природного газу,

ВСТАНОВИВ:

в лютому 2025 року товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» (далі ТОВ «Газорозподільні мережі України») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на користь ТОВ «Газорозподільні мережі України» 5 950 грн 31 коп. боргу за надані послуги з розподілу природного газу за період з вересня 2023 року по листопад 2024 року.

Позов обґрунтовано тим, що між Львівською філією товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» (далі - Львівська філія ТОВ «Газорозподільні мережі України») та відповідачкою укладено договір розподілу природного газу на умовах типового. Львівська філія ТОВ «Газорозподільні мережі України» надавала відповідачці послуги з розподілу природного газу за період з вересня 2023 року по листопад 2024 року, щомісячну вартість яких відображено у наданому розрахунку заборгованості. За цей період відповідачка споживала природній газ, що документально підтверджується зміною показників лічильника газу побутового споживача. Тобто, відповідачка отримала послуги, однак, за них не розрахувалась в повному обсязі, внаслідок чого, у споживача виникла заборгованість перед постачальником таких послуг у розмірі 5 950 грн 31 коп.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 березня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» 5 950 грн 31 коп. за надані послуги з розподілу природного газу за період вересень 2023 року листопад 2024 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач належних та допустимих доказів відсутності заборгованості за відкритим йому абонентським рахунком не надав, як і не надав будь-яких заперечень чи спростувань розрахунку заборгованості, долученого позивачем. Матеріали справи не містять доказів ненадання послуг чи надання послуг неналежної якості, що давало б підстави для звільнення відповідача від оплати наданих послуг.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши в квітні 2025 року апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 березня 2025 року і постановити нове.

Апеляційна скарга мотивована тим, що всупереч положенням процесуального закону, а також запереченням відповідачки справа, яка становить значний суспільний інтерес, розглянута судом за правилами спрощеного провадження. Судом без урахування строків доставки поштової кореспонденції визначено строки подання учасниками справи заяв по суті справи. Під час розгляду справи не враховано доводи відповідачки щодо нікчемності типового договору розподілу природного газу, його неукладеності, адже Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП), яка не входить до системи центральних органів виконавчої влади, не вправі затверджувати типовий договір розподілу природного газу. Тобто між сторонами у справі відсутні договірні відносини. Відтак, приватна компанія ТОВ «Газорозподільні мережі України» не мала права відкривати відповідачці рахунок і нараховувати на нього заборгованість, за нібито надані послуги, тарифи за які також встановлені постановою НКРЕКП, яка є незаконною і не підлягає застосуванню. Зазначає про відсутність у позивача ліцензії та матеріально технічного забезпечення, ресурсів, що свідчить про неможливість здійснення ним господарської діяльності з надання послуг, за неоплату яких він просить стягнути з відповідачки заборгованість. Вказує на незаконне використання позивачем персональних даних відповідача. Не дослідив суд і питання правосуб`єктності позивача.

Також апеляційна скарга містить клопотання, в якому заявниця просить:

- зобов`язати ТОВ «Газорозподільні мережі України» в трьохденний термін провести знищення її персональних даних, надавши їй письмове підтвердження факту їх знищення;

- зобов`язати ТОВ «Газорозподільні мережі України» в трьохденний термін ліквідувати її ЕІС-код, з письмовим повідомленням заявниці.

В травні 2025 року від ТОВ «Газорозподільні мережі України» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому міститься прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований законністю та обґрунтованістю оскарженого рішення.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно з приписами статті 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належить комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець комунальної послуги зобов`язаний готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором.

Правовідносини, які виникли між сторонами у справі врегульовано Законом України «Про ринок природного газу», Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2494 (далі - Кодекс ГРС), постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2498 «Про затвердження Типового договору розподілу природного газу» (далі Постанова № 2498).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» суб`єктами ринку природного газу є: оператор газотранспортної системи, оператор газорозподільної системи, оператор газосховища, оператор установки LNG, замовник, оптовий продавець, оптовий покупець, постачальник, споживач.

Статтею 40 Закону України «Про ринок природного газу» передбачено, що розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому Кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами. За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу. Типовий договір розподілу природного газу затверджується Регулятором.

Пунктом 3 глави 1 розділу І Кодексу ГРС визначено, що його дія поширюється на операторів газорозподільних систем, замовників доступу та приєднання до газорозподільної системи, споживачів (у тому числі побутових споживачів), об`єкти яких підключені до газорозподільних систем.

Відповідно до пункту 4 глави 1 розділу І Кодексу ГРС договір розподілу природного газу - це правочин, укладений між оператором газорозподільної системи та споживачем (у тому числі побутовим споживачем) відповідно до вимог цього Кодексу, згідно з яким оператор газорозподільної системи забезпечує цілодобовий доступ об`єкта споживача до газорозподільної системи для можливості розподілу природного газу. Оператор газорозподільної системи - це суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління (оператор ГРС);

Доступ до газорозподільної системи - це право користування потужністю складової (об`єкта) газорозподільної системи в обсязі та на умовах, встановлених у договорі (технічній угоді) про надання відповідних послуг з оператором газорозподільної системи.

Споживачем природного газу є фізична особа, фізична особа-підприємець або юридична особа, об`єкти якої в установленому порядку підключені до/через ГРС оператора ГРС, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, зокрема як сировини, а не для перепродажу.

Згідно з пунктом 5 глави 2 розділу І Кодексу ГРС взаємовідносини, пов`язані з розподілом природного газу споживачам, у тому числі побутовим споживачам, підключеним до/через ГРС, включаючи забезпечення оператором ГРС цілодобового їх доступу до ГРС для споживання (розподілу) належного їм (їх постачальникам) природного газу, регулюються договором розподілу природного газу, укладеним між оператором ГРС та споживачем відповідно до вимог глави 3 розділу VІ цього Кодексу.

Відповідно до пункту 3 глави 3 розділу І Кодексу ГРС для забезпечення цілодобового доступу до газорозподільної системи та можливості розподілу (переміщення) належного споживачу (суміжному суб`єкту ринку природного газу) природного газу обов`язковою умовою є наявність фізичного підключення об`єкта споживача (суміжного суб`єкта ринку природного газу) до ГРС.

Споживачі, у тому числі побутові, та суміжні суб`єкти ринку природного газу, які фізично підключені до ГРС, забезпечуються цілодобовим доступом до ГРС та можливістю розподілу (переміщення) природного газу ГРС у порядку, визначеному в розділі VI цього Кодексу.

Доступ споживачів, у тому числі побутових споживачів, до ГРС для споживання природного газу надається за умови та на підставі укладеного між споживачем та Оператором ГРС (до ГРС якого підключений об`єкт споживача) договору розподілу природного газу, що укладається за формою Типового договору розподілу природного газу, затвердженого Постановою № 2498 (далі - Типовий договір розподілу природного газу).

Відповідно до пункту 1 глави 3 розділу VI Кодексу ГРС договір розподілу природного газу має бути укладений оператором ГРС з усіма споживачами, у тому числі побутовими споживачами, об`єкти яких в установленому порядку підключені до/через ГРС, що на законних підставах перебуває у власності чи користуванні оператора ГРС.

Споживачі, у тому числі побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу з ГРС та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з оператором ГРС, до газорозподільної системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт.

Здійснення відбору (споживання) природного газу споживачем без укладеного договору розподілу природного газу не допускається.

Відповідно до пункту 3 глави 3 розділу VI Кодексу ГРС договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України за формою типового договору розподілу природного газу.

Оператор ГРМ зобов`язаний на головній сторінці свого вебсайту, а також в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності, та власних центрах обслуговування споживачів розмістити редакцію договору розподілу природного газу та роз`яснення щодо укладення та приєднання споживача до договору розподілу природного газу.

Пунктами 4, 7, 8 глави 3 розділу VI Кодексу ГРС газорозподільних систем передбачено, що договір розподілу природного газу між Оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті Регулятора та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору. На письмову вимогу споживача Оператор ГРМ зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дати отримання такого письмового звернення надати споживачу підписану уповноваженою особою Оператора ГРМ письмову форму договору розподілу природного газу.

Фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема, повернення підписаної заяви - приєднання, сплата рахунка Оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу.

Оператор ГРМ не має права відмовити споживачу, власні об`єкти якого підключені до/через ГРМ, в укладанні договору розподілу природного газу за умови дотримання споживачем вимог щодо укладення договору розподілу природного газу, передбачених цим Кодексом та чинним законодавством. У разі прийняття рішення про відмову споживачу (замовнику) в укладанні договору розподілу природного газу Оператор ГРМ інформує про це споживача (замовника) та відповідний територіальний орган Регулятора.

У разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору розподілу природного газу споживач не має права використовувати природний газ із ГРС та має подати до оператора ГРС письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт (пункт 5 глави 3 розділу VI Кодексу ГРС).

Пунктом 2.1 розділу II Типового договору розподілу природного газу, визначено, що за цим договором Оператор ГРМ зобов`язується надати Споживачу послугу надається послуга з розподілу природного газу, а Споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість, у розмірі, строки та порядку визначені цим Договором.

Згідно пункту 6.6 Типового договору розподілу природного газу, оплата вартості послуги з розподілу природного газу за цим Договором здійснюється Споживачем, який є побутовим, до 20 числа (включно) місяця в якому надаються послуги з розподілу природного газу, на підставі рахунка Оператора ГРМ. Оплата здійснюється виключно грошовими коштами на поточний рахунок із спеціальним режимом використання Оператора ГРМ та в будь-який не заборонений законодавством спосіб.

Відповідно до частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Згідно зі приписами статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частин першої та другої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Аналіз положень статті 614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, ЦК України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини.

У разі порушення або невиконання своїх обов`язків споживач несе відповідальність згідно із законом (частина третя статті 13 Закону України «Про ринок природного газу»).

За невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідальність згідно з цим договором та чинним законодавством України (пункт 8.1 розділу VIIІ Типового договору розподілу природного газу).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц).

Судом встановлено, що відповідачка у справі є споживачем послуг постачання газу за адресою: АДРЕСА_1 .

Виходячи з аналізу матеріалів справи та фактичних обставин, колегія суддів вважає, що відсутність письмового договору на надання житлово-комунальних послуг з розподілу природного газу, укладеного між Львівською філією ТОВ «Газорозподільні мережі України» та ОСОБА_1 , не може бути підставою для звільнення останньої, як споживача, від оплати послуг у повному обсязі, адже споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними.

Наведене підтверджується тим, що покази лічильника газу побутового споживача змінюються, що убачається як з розрахунку суми заборгованості, так і з довідки ТОВ «Газорозподільні мережі України».

Тому, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 споживає природній газ, а тому вважається такою, що приєдналася до умов договору розподілу природного газу. Підтвердженням наведено є також факт часткової оплати відповідачкою наданих їй позивачем послуг.

Дані обставини відображені у розрахунку заборгованості в графах, «обсяг замовленої потужності», «обсяг газу», «покази лічильника», та інших.

А позивач є виконавцем вказаних послуг, адже Львівська філія ТОВ «Газорозподільні мережі України» є Оператором ГРМ, що здійснює діяльність з розподілу природного газу в рамках Кодексу ГРС, отриманої ліцензії та діючого законодавства України.

З огляду на встановлення фактичного укладення між сторонами у справі договору про розподіл природного газу, а також ненадання доказів відповідачкою подання позивачу письмової заяви про припинення розподілу природного газу на її об`єкт, відсутні підстави вважати такий договір нікчемним або неукладеним.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 отримував надані послуги з розподілу природного газу, проте своїх обов`язків щодо повної та своєчасної оплати отриманих послуг не виконувала, внаслідок чого утворилась заборгованість у заявленому до стягнення розмірі.

Щодо розміру заборгованості, на думку колегії суддів, така відповідачкою не спростована, позивачем нарахована згідно з тарифами, затвердженими відповідними постановами НКРЕКП, які в судовому порядку на момент розгляду справи недійсними не визнані. Підстав вважати їх незаконним і таким, що не підлягають застосуванню у зв`язку з їх прийняття незаконним, на думку особи, яка подала апеляційну скаргу, органом НКРЕКП, колегія суддів не убачає.

Також колегія суддів не убачає підстав ставити під сумнів правосуб`єктність позивача, адже апеляційна скаргу не містить з цього питання детального правового обґрунтування.

Щодо доводів апеляційної скарги про незаконне використання позивачем персональних даних відповідача, а також вимог заявниці, викладених в апеляційній скарзі про зобов`язання позивача провести знищення її персональних даних, надавши їй письмове підтвердження факту їх знищення, колегія суддів виходить з того, що такі питання можуть бути вирішені не під час апеляційного перегляду оскарженого рішення суду про стягнення заборгованості за розподіл природного газу, а в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про захист персональних даних», за заявою відповідачки.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права колегія суддів вважає зазначити таке.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 лютого 2025 року відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено справу до розгляду на 27 лютого 2025 року, а також встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позов та впродовж трьох днів з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Також запропоновано відповідачу у випадку відсутності згоди на розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження у п`ятиденний строк з дня вручення цієї ухвали подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

19 лютого 2025 року в суді зареєстровано заяву відповідачки про заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, яка мотивована тим, що з урахуванням предмета спору, що має значний суспільний інтерес, характеру спірних правовідносин, таку необхідно розглядати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 лютого 2025 року заяву ОСОБА_1 про заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження залишено без задоволення.

Ухвала суду мотивована тим, що враховуючи ціну позову, яка не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, категорію та складність справи, обсяг доказів, які підлягають дослідженню, її значення для сторін суд дійшов висновку, що вказана справа є малозначною, а тому підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. На думку суду, перехід до загального позовного провадження в даній справі призведе лише до безпідставного затягування розгляду справи та порушення розумних строків її розгляду.

Згідно з пунктами 4 - 6 частини другої статті 187 ЦПК України про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються, зокрема : за якими правилами позовного провадження (загального чи спрощеного) буде розглядатися справа; дата, час і місце підготовчого засідання, якщо справа буде розглядатися в порядку загального позовного провадження; дата, час і місце проведення судового засідання для розгляду справи по суті, якщо справа буде розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Пунктом 7 частини другої статті 187 ЦПК України визначено, що в ухвалі про відкриття провадження у справі також зазначається результат вирішення заяв і клопотань позивача, що надійшли разом із позовною заявою, якщо їх вирішення не потребує виклику сторін.

Якщо суд в ухвалі про відкриття провадження у справі за результатами розгляду відповідного клопотання позивача вирішує розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, суд визначає строк відповідачу для подання заяви із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, який не може бути меншим п`яти днів з дня вручення ухвали (частина четверта статті 187 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження (частина друга статті 19 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункти 1 та 2 частини шостої статті 19 ЦПК України).

У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи (пункт 1 частини першої статті 274 ЦПК України).

Статтею 277 ЦПК України врегульовано питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Так, питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. У випадку, передбаченому частиною другою статті 274 цього Кодексу, за наслідками розгляду відповідного клопотання позивача суд з урахуванням конкретних обставин справи може: 1) задовольнити клопотання та визначити строк відповідачу для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження; або 2) відмовити в задоволенні клопотання та розглянути справу за правилами загального позовного провадження. Якщо суд за результатами розгляду клопотання позивача дійде висновку про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, він зазначає про це в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша третя статті 277 ЦПК України).

Частиною четвертою цієї статті визначено, що якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Згідно з частиною сьомою статті 277 ЦПК України частини друга - шоста цієї статті не застосовуються, якщо відповідно до цього Кодексу справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження.

Згідно зі статтею 276 ЦПК України клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження подається у письмовій формі одночасно з поданням позовної заяви або може міститися у ній. Таке клопотання має стосуватися розгляду в порядку спрощеного позовного провадження всієї справи і не може стосуватися лише певної частини позовних вимог, інакше суд не приймає його до розгляду, про що зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Дана норма узгоджується з положеннями частини другої статті 184 ЦПК України, згідно з якою позивач має право в позовній заяві заявити клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, якщо такий розгляд допускається цим Кодексом.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (частина третя статті 274 ЦПК України).

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (частина друга статті 274 ЦПК України).

Частина четверта статті 274 ЦПК України містить імперативну норму, що визначає перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження.

Цей перелік ґрунтується на класифікації справ за матеріально-правовою ознакою, тобто за характером спірних матеріально-правових відносин.

Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що усі малозначні справи розглядаються тільки у спрощеному позовному провадженні. Проте, наведене не виключає можливість розгляду справи в спрощеному позовному провадження, яка не є малозначною в силу притаманних їм властивостей (пункти 1, 3, 4, 5 частини шостої статті 19 ЦПК України), виходячи з ціни позову, його предмета (в такому випадку віднесення їх до категорії малозначних судовим рішенням не вимагається) або не визнана такою судом (пункт 2 частини шостої статті 19 ЦПК України). Передумовою такого розгляду є подання позивачем клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, окрім випадків, коли розгляд відповідної справи в порядку спрощеного позовного провадження не дозволяється законом, відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України. Наслідок розгляду такого клопотання позивача відображається в ухвалі про відкриття провадження у справі. Процесуальної гарантією для відповідача заперечити проти розгляду справи за такими правилами є подання ним, протягом встановленого судом в ухвалі про відкриття провадження строку заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, яка розглядається судом відповідно до положень статті 277 ЦПК України за результатами чого постановляється ухвала.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що до позовної заяви позивачем додано клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, яке судом в ухвалі про відкриття провадження у справі не вирішено, проте зі змісту такої убачається, що суд відповідно до вимог статей 19, 274 ЦПК України вважав, що позовна заява підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Виходячи з ціни позову дана справа є малозначною у силу своїх властивостей, незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої інстанції в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Невирішення клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в ухвалі про відкриття провадження у справі, з відповідною відмовою в задоволенні такого з підстав того, що дана справа є малозначної в силу вимог процесуального закону, призвів до безпідставного визначення відповідачу строку для подання заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, яким відповідач скористався. Проте, під час його розгляду суд обґрунтовано відмовив в його задоволенні, виходячи з обставин даної справи, зокрема з того, що ця справа не становить значного суспільного інтересу.

У цьому зв`язку колегія суддів вважає за необхідне констатувати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права при вирішення питання щодо порядку розгляду справи, проте такі порушення не призвели до неправильного розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та вірного вирішення спору по суті.

Відповідно до частини першої статті 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Частиною п`ятою статті 279 ЦПК України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Незважаючи на клопотання позивача про розгляд справи без повідомлення (виклику) сторін, суд в ухвалі про відкриття провадження у справі з власної ініціативи вирішив проводити її розгляд з повідомленням (викликом) сторін, тим самим забезпечивши учасникам справи можливість реалізувати свої процесуальні права в повній мірі.

При розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи (частина перша четверта статті 174 ЦПК України)

Відповідно до частини першої статті 180 ЦПК України у запереченні відповідач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх визнання або відхилення.

Заперечення подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання заперечення, який дозволить іншим учасникам справи отримати заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті (частина четверта статті 180 ЦПК України).

Особливості подання заяв по суті справи у спрощеному позовному провадженні визначені статтею 278 ЦПК України.

Так, відзив подається протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі. Треті особи мають право подати пояснення щодо позову в строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, а щодо відзиву - протягом десяти днів із дня його отримання.

В ухвалі про відкриття провадження у справі судом встановлено відповідачу строк три дні з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення, а також роз`яснено, що копія заперечення та доданих до нього документів повинна бути надіслана (надана) іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) заперечення до суду.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є пропорційність (пункт 6 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

В матеріалах справи наявний доказ надіслання відповідачу відповіді на відзив, яка отримана нею 04 березня 2025 року.

Заперечення на відповідь на відзив підписані нею 21 березня 2025 року та цього ж дня здані на пошту, для надіслання суду та позивачу. Тобто, такі подані з пропуском строку, визначеного судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, та який колегія суддів вважає пропорційним, виходячи з обставин даної справи та порядку її розгляду.

При цьому, колегія суддів враховує, що розгляд справи відбувся в межах строку, визначеного статтею 275 ЦПК України, тобто з дотриманням однієї з основних засад цивільного судочинства розумність строків розгляду.

Відтак, відповідні доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для зміни чи скасування оскаржено рішення.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржене рішення - без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, враховуючи, що ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі положень Закону України «Про судовий збір», відповідно до приписів статті 141 ЦПК України, підстави вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 15 липня 2025 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич