КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 369/3270/25

номер провадження: 22-ц/824/9939/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Тарасюка Віктора Анатолійовича на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 березня 2025 року у складі судді Пінкевич Н.С., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Служба у справах дітей Боярської міської ради Київської області, про встановлення факту перебування дітей на утриманні заявника,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною заявою про встановлення факту перебування дітей на утриманні заявника.

Заява мотивована тим, що 14 лютого 2023 року було зареєстровано шлюб із ОСОБА_2 , під час якого у них народилася дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказував, що ОСОБА_2 від попереднього шлюбу з ОСОБА_4 має двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Батько дітей аліменти не сплачує, утриманням дітей не займається.

Зазначав, що внаслідок встановлення факту утримання дітей віком до 18 років ОСОБА_1 зможе належним чином підтвердити факт, у тому числі, в органах територіального центру комплектування та соціальної підтримкиі вирішити питання про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив встановити факт перебування на його утриманні неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 березня 2025 року у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування дітей на утриманні заявника відмовлено.

Ухвала судді першої інстанції мотивована тим, що встановлення факту утримання заявником дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , який не є їх батьком, безпосередньо впливає на права, обов`язки та інтереси матері та батька цих дітей, тобто встановлення судом таких фактів породжує юридичні наслідки на майбутнє як для заявника так і заінтересованих осіб. Враховуючи наведені обставини та норми сімейного законодавства, суддя першої інстанції дійшов до висновку, що у цій справі наявний спір про право. Зокрема, спір щодо участі одного з батьків в утриманні дітей та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (ч.ч. 4, 5 ст.19 СК України). В свою чергу юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, а отже, в даному випадку існує спір про право, який підлягає вирішенню виключно в позовному провадженні.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Тарасюк В.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, а справу направити на новий розгляд до Києво-Святошинського районного суду Київської області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заявник не формально, а фактично, без примусу, чи з інших причин, виходячи з моральних засад та свого відношення до дітей, повністю взяв на себе забезпечення дітей всім необхідним, повне утримання за свій рахунок і кошти, дітей: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Не беручи до уваги відношення рідного батька ОСОБА_4 до дітей, не враховуючи його обов`язки передбачені СК України, який не цікавився життям дітей, жодного разу не відвідував дітей, аліменти на дітей не сплачував, ніякої участі в утриманні та вихованні дітей не приймав, мав значну заборгованість зі сплати аліментів на дітей, заявник на протязі років доглядав належним чином та утримував дітей, а тому звернувся до суду на підставі п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України.

Зазначає, що коли заява ОСОБА_1 уже перебувала на розгляді в суді першої інстанції, надійшла інформація, що батько дітей ОСОБА_4 , помер приблизно ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1 . Вказана обставина була невідома заявнику, а тому не була повідомлена суду першої інстанції. Зважаючи на це, заява ОСОБА_1 направлена на встановлення дійсного факту перебування дітей на його утриманні та подана виключно для врахування прав та інтересів дітей.

Вказує, що заявник ОСОБА_1 , не є батьком дітей: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а тому не є суб`єктом правовідносин які регулюються нормою ч.4 ст.19 СК України, він не звертався до суду щодо участі ОСОБА_4 у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. За таких обставин, вважає, що вказана норма СК України застосована судом неправильно, що призвело до постановлення незаконної ухвали.

Зазначає, що встановлення факту утримання дітей ОСОБА_1 ніяким чином не породжувала б виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків третіх осіб, у тому числі і батька ОСОБА_4 внаслідок встановлення такого факту.

Також вказує, що 12 лютого 2025 року ОСОБА_1 отримав повідомлення №1/1057/25 від 12 лютого 2025 року від ІНФОРМАЦІЯ_6 про відмову в наданні відстрочки, оскільки згідно постанови для військовозобов`язаного - в свідоцтві про народження дітей (трьох і більше) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного, якому надається відстрочка. В усній формі ОСОБА_1 було повідомлено, що оскільки він не рідний батько двох дітей, йому потрібно отримати рішення суду про встановлення факту перебування дітей на його утриманні, відповідно до положень ст.315 ЦПК України.

Крім того зазначає, що така вимога міститься в Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560 (далі - Порядок №560), який визначає процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення (п.1 Порядку №560), а також перелік документів що підтверджують право на відстрочку. Таким чином діючим законодавством визначено порядок звернення до суду про встановлення відповідного факту.

Заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Служба у справах дітей Боярської міської ради Київської області, не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суддя першої інстанції належним чином виконав вимоги закону, прийняв судове рішення з дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (ч.1 ст.315 ЦПК України).

Частиною 2 ст.315 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

У ст.51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст.1 СК України).

У ч.1 ст.121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У ст.141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч.ч. 1, 2 та 3 ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч.1 ст.268 СК України).

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

Відповідно до ст.15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Згідно зі ст.ст. 164, 180 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду.

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22 (провадження №14-132цс23) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то питання, заявлене у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись в межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі №551/812/23 зазначено, що: «задовольняючи вимоги заяви, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки доведення факту утримання падчерки вітчимом пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких біологічний батько дитини не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини та безумовно впливає на права і інтереси самої дитини. Такий факт утримання дитини не біологічним батьком, а вітчимом не може встановлюватись у безспірному порядку, в тому числі на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Таким чином, за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі батька дитини у її матеріальному забезпеченні/утриманні, а отже, питання, заявлене у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій батька дитини та може вирішуватись в межах спору про право за загальним правилом у позовному провадженні».

У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі №139/122/14-ц вказано, що: «під спором про право розуміють перешкоди у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду. Спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів відсутній спір про право».

У постанові Верховного Суду від 04 січня 2023 року у справі №198/99/15-ц вказано, що: «згідно з частиною шостою статті 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом. Отже, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведеням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права».

Відповідно до ч.4 ст.315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

У даній справі ОСОБА_1 просить суд встановити факт перебування на його утриманні неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У заяві ОСОБА_1 зазначив, що його дружина ОСОБА_2 від попереднього шлюбу з ОСОБА_4 має двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Батько дітей аліменти не сплачує, утриманням дітей не займається.

З урахуванням наведеного, правильним є висновок суду першої інстанції про наявність у справі спору про право, зокрема, спору щодо участі біологічного батька (відомості про які внесені до свідоцтв про народження) у вихованні та утриманні своїх дітей та/або ухилення від такої участі, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника, і підлягає розгляду в порядку позовного провадження, що згідно з вимогами ч.4 ст.315 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

З наведених вище підстав, колегія суддів вважає неспроможними посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідно до повідомлення №1/1057/25 від 12 лютого 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_6 , в якому вказано, що оскільки він не рідний батько двох дітей, йому потрібно отримати рішення суду про встановлення факту перебування дітей на його утриманні відповідно до положень ст.315 ЦПК України, що, на думку скаржника, також узгоджується із Порядком №560.

Та обставина, що батько дітей - ОСОБА_4 помер приблизно ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1 , не може бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки відповідно до положень ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення виключно станом на день його прийняття.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає вагу на те, що гарантоване ст.55 Конституції України та ст.6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод право заявника на доступ до правосуддя не є обмеженим, оскільки він не позбавлений права ініціювати нове судове провадження, з урахуванням дійсної правоздатності усіх зацікавлених осіб, станом на час звернення до суду.

В межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегією суддів не встановлено підстав для висновку, що суддя першої інстанції ухвалив оскаржене судове рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

За своїм змістом доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою суддею першої інстанції оцінкою зібраним у справі доказам та встановлених на їх підставі обставин.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала судді першої інстанції є законною і обґрунтованою, а тому цю ухвалу відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків судді не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тарасюка Віктора Анатолійовича, залишити без задоволення.

Ухвалу судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 липня 2025 року.

Головуючий

Судді: