Справа № 183/5228/25
№ 2/183/3888/25
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 липня 2025 року місто Самар Дніпропетровської області
Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Дубовенко І.Г., за участю секретаря судового засідання Зозулі В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності, суд
27 травня 2025 року позивачі звернулись до суду з вказаним позовом, у якому просять визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право приватної спільної сумісної власності на домоволодіння загальною площею 75,4 кв.м, житловою площею 45,9 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначили, що 25 листопада 2011 року між позивачами, з однієї сторони, та відповідачем, з другої сторони, укладений у письмовій формі договір-купівлі-продажу, який посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 1268 приватним нотаріусом Сєвєродонецького районного нотаріального округу Глаговською О.В.
Відповідно до вказаного договору ОСОБА_3 продала, а позивачі купили домоволодіння, загальною площею 75,4 кв.м, житловою площею 45,9 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
19 грудня 2011 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване за номером 35110019 право приватної спільної сумісної власності позивачів на вказане домоволодіння.
Оригінал правовстановлюючого документу на придбане домоволодіння зберігались за місцем проживання позивачів: у м.Сєвєродонецьк Луганської області, звідки позивачі виїхали у 2022 році у зв`язку з військовою агресією російської федерації, а договір купівлі-продажу був втрачений.
Поновити правовстановлюючий документ шляхом отримання у нотаріуса дублікату договору купівлі-продажу позивачі не мають можливості, оскільки нотаріус припинив свою діяльність, а також припинило свою діяльність Сєвєродонецьке міське управління юстиції, де зберігався нотаріальний архів, який не був вивезений з тимчасово окупованої території для зберігання на підконтрольній державі Україна території.
Посилаючись на те, що відсутність правовстановлюючого документу створює їм перешкоди для реалізації права власності, позивачі вимушені звернутись до суду та просять суд визнати за ними право приватної спільної сумісної власності на домоволодіння загальною площею 75,4 кв.м, житловою площею 45,9 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідачем відзиву на позов не подано.
Ухвалою Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2025 року відкрите підготовче провадження у справі, яку постановлено розглядати в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче провадження.
30 червня 2025 року підготовче провадження закрите та призначено до судового розгляду по суті.
У судове засідання позивачі не з`явились, представником позивачів адвокатом Шарко Д.Р. подано заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивачів, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, правом відзиву на позов не скористалась. Про відкриття провадження у справі та про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»,
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, дослідивши підстави позову, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності встановив такі факти і відповідні їм правовідносини.
За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 25 листопада 2011 року позивачі ОСОБА_2 і ОСОБА_1 уклали з відповідачем ОСОБА_3 договір купівлі-продажу, відповідно до якого відповідач продала, а позивачі купили домоволодіння, загальною площею 75,4 кв.м, житловою площею 45,9 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір серії ВРН № 473683, 473684 посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького районного нотаріального округу Глаговською О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1268.
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 417779677 від 13.03.2025 року також вбачається, що 19 грудня 2011 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснений реєстраційний запис № 35110019 про реєстрацію право приватної спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на домоволодіння, загальною площею 75,4 кв.м, житловою площею 45,9 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до відповіді № 1438111 від 02 червня 2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що домоволодіння, загальною площею 75,4 кв.м, житловою площею 45,9 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, ВРН № 473683,473684, р.№ 1268 від 25.11.2011 року посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Глаговською О.В.
На момент укладення договору позивачі перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується відповідним свідоцтвом про укладення шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 серії І=ЕД № 433655 від 17 листопада 1978 року, про що складений відповідний актовий запис № 1317 від 17.11.1978 року. Після укладення шлюбу прізвище чоловіка « ОСОБА_5 », дружини « ОСОБА_5 ».
Місце проживання сторін договору у місті Сіверськодонецьк (Сєвєродонецьк) Луганської області, що вбачається з копій паспортів позивачів та відомостей Єдиного державного демографічного реєстру.
Надаючи оцінку встановленим обставинам, суд дійшов наступних висновків.
Позивачі звернулись до суду за захистом права власності з огляду на те, що не мають можливості відновити втрачений правовстановлюючий документ на домоволодіння, а відсутність правовстановлюючого документу створює їм перешкоди для реалізації права власності.
Надані позивачами докази переконливо свідчать про те, що вони у встановленому законом порядку набули право власності на домоволодіння за нотаріально посвідченим договором та зареєстрували право власності.
Договір купівлі-продажу є правовстановлюючим документом, який підтверджує набуття позивачами права спільної сумісної власності на домоволодіння, а проживання позивачів на території, де велись бойові дії, на думку суду, переконливо свідчить про втрату правовстановлюючого документу.
Частиною 2 статті 328 ЦК України встановлено презумпцію правомірність набуття права власності, якщо інше прямо не випливає із закону або не встановлено судовим рішенням. Право власності позивачів на домоволодіння підтверджується відомостями (інформацією) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.
Відповідно до ч.5 ст. 12 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зроблено висновки про те, що «з урахуванням специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем.
Питання видачі дублікатів документів, посвідчених або виданих нотаріусами у разі їх втрати або зіпсування, врегульовано нормами статей 8, 34, 35, 53 Закону України «Про нотаріат», глави 22 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.
Так, видача дубліката втраченого або зіпсованого нотаріально посвідченого документа здійснюється нотаріусами в державних нотаріальних архівах, а до передачі в архів видається нотаріусом за місцем його зберігання.
Судом встановлено, що отримання дублікату втраченого нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу домоволодіння у передбаченому законом порядку унеможливлено тим, що державні органи нотаріату не мають доступу до державного нотаріального архіву, який знаходиться на тимчасово окупованій території.
За таких обставин право позивачів є порушеним та потребує судовому захисту.
Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті.
Законодавство України не передбачає відмови в захисті цивільного права власності в спорі про визнання такого права, оскільки це призводить до наслідків, несумісних із принципами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема Першого Протоколу, у якому розглянуто питання понять «майно», захист «майна» та «втручання в право на мирне користування власністю».
У статті 41 Конституції України закріплений принцип непорушності права власності та зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Відповідно до статті 10 Цивільного процесуального кодексу України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.
Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного Кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено такий спосіб захисту цивільних прав, як визнання права.
Стаття 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у своїй прецедентній практиці неодноразово наголошує наступне.
За змістом статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів.
Звернення з позовом про визнання права власності відповідно до ст. 392 ЦК України можливе лише за умови, якщо особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов`язальних відносинах та відсутній інший, окрім зазначеного, шлях для відновлення порушеного права (постанова ВСУ від 23.12.2014 у справі № 5011-74/9393-2012).
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його (постанова ВСУ від 30.09.2014 у справі № 43/440-6/231).
За змістом вказаної статті позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Передумовою для застосування зазначеної статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права (постанова КГС ВС від 02.05.2018 у справі № 914/904/17)
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне (постанови КГС ВС від 22.05.2018 у справі № 923/1283/16 та від 22.06.2018 у справі № 904/8186/17).
Суд враховує зазначені правові висновків Верховного Суду та дійшов висновку про те, що при вирішенні цієї справи наявні усі елементи для застосування до правовідносин сторін положення статті 392 Цивільного кодексу України, адже: 1) позов пред`явлений зареєстрованими власниками майна до іншого зареєстрованого власника майна; 2) сторони не перебувають у зобов`язальних відносинах; 3) предметом спору є нерухоме майно, щодо якого втрачено правовстановлюючий документ; 4) відсутній інший, крім судового, спосіб для відновлення порушеного права.
Також судом встановлено, що місто Сєвєродонецьк Луганської області перейменоване в місто Сіверськодонецьк Луганської області на підставі постанови Верховної ради України № 3984-IX від 19.09.2024, що набула чинності 26 вересня 2024 року.
З вказаних вище підстав позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Задовольняючи позов, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат, оскільки в позовній заяві позивачі просили покласти судові витрати на них, що є їх правом, виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,4,5,7,8,9,10,12,76-81,89,259,263-265,268,273,351,352,354,355 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право приватної спільної сумісної власності на домоволодіння загальною площею 75,4 кв.м, житловою площею 45,9 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржене позивачами в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Позивач: ОСОБА_1 , РНКОПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Відповідачка: ОСОБА_3 , РНКОПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2

Суддя І.Г.Дубовенко