Справа № 214/2304/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 червня 2025 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Попова В.В.,

при секретарі Собченко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до територіальної громади в особі Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради про встановлення факту належності права приватної власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом, третя особа Друга Криворізька державна нотаріальна контора Дніпропетровської області,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд встановити факт належності за життя ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , права приватної власності на квартиру, загальною площею 35,0 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаної квартири, в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за ОСОБА_2 право власності на іншу 1/2 частину вказаної квартири, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою судді від 07.04.2023 року прийнято до розгляду вказаний позов, відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 21.06.2023 року задоволено клопотання позивачів про витребування доказів із Другої криворізької державної нотаріальної контори, а саме копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та з Комунального підприємства «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» - копії інвентаризаційної справи на квартиру АДРЕСА_2 .

26.07.2023 року державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тімошиною О.В., на виконання ухвали суду від 21.06.2023 року про витребування доказів, було надано до суду завірену належним чином копію спадкової справи №58/2022 щодо майна померлого ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.58-62).

03.08.2023 року від Комунального підприємства «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради», на виконання ухвали суду від 21.06.2023 року про витребування доказів, надійшла копія інвентаризаційної справи на квартиру АДРЕСА_2 (а.с.68-83).

Ухвалою суду від 28.02.2024 року задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів з Департаменту розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради приватизаційної справи на житлову квартиру АДРЕСА_2 .

29.05.2024 року Директором департаменту розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради, на виконання ухвали суду від 28.02.2024 року про витребування доказів, надано копію приватизаційної справи на житлову квартиру АДРЕСА_2 (а.с.119-124).

19.06.2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивачів у судове засідання надала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд розглянути справу за її відсутності та за відсутності позивачів.

Представник відповідача про час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, однак до суду не з`явилась, але матеріали справи містять надану представником письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Третя особа у судове засідання також не з`явилась, але матеріали справи містять надані нею витребуванні судом докази та заяву про розгляд справи за відсутності представника.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою ст. 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, судом установлено та матеріалами справи доведено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідним сином ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 06.12.1969 року, та рідним батьком ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 23.12.1991 року (а.с.10,13,60).

ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 26.10.2021 року.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на належне йому за життя майно, а саме житлову квартиру АДРЕСА_2 .

З метою отримання свідоцтва про прийняття спадщини за законом, позивачі, як спадкоємці першої черги, звернулись до державного нотаріуса Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиної О.В., з відповідними заявами про прийняття спадщини.

Постановою державного нотаріуса Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиної О.В., позивачам було відмовлено у видачі Свідоцтв про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_2 , на яку було видано Свідоцтво про право власності на житло на ім`я ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з відсутністю державної реєстрації права власності на нерухоме майно за померлим.

Так, згідно архівної справи Комунального підприємства «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради», наданої до суду у виконання ухвали щодо витребування доказів, установлено, що архівні відомості БТІ містять інформацію про зареєстроване право власності на вказану вище квартиру на ім`я інших осіб.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №424337415 від 28.04.2025 року, відомості про зареєстроване право власності за особами на нерухоме майно розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні (а.с.173).

Згідно наданої до суду приватизаційної справи на житлову квартиру АДРЕСА_2 , Департаментом розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради встановлено, що матеріали інвентаризаційної справи містять: заяву ОСОБА_3 від 10.04.2008 року про оформлення в приватну власність житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яку він займає на умовах найму; довідку про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення №2933 від 10.04.2008 року, згідно якої ОСОБА_3 є головним наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрований у ній з 23.11.1993 року; довідку про місце проживання ОСОБА_3 від 10.04.2008 року, згідно якої ОСОБА_3 з 29.11.1990 року по 11.11.1993 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , участі у приватизації не приймав; розрахунки площі квартири, що безоплатно приватизується та складає загальну площу 35,0 кв.м.; розпорядження органу приватизації №С-452 від 23.04.2008 року про задоволення прохання наймача ОСОБА_3 і передачу йому в приватну власність квартири, в якій він проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, аналізуючи судом витребувані документи, встановлено розбіжності в наданих архівних документах КП «Криворізьке районне БТІ» ДОР» щодо набуття та реєстрацію права власності особами на житлову квартиру АДРЕСА_2 та наданою приватизаційною справою Департаментом розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради на цю ж квартиру.

Згідно акту з місця проживання, виданого Головою правління ОСББ «Спаська-21» від 19.02.2023 року, судом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав у квартирі АДРЕСА_2 (а.с.20).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Так, при дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.

Ч.ч. 1, 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Згідно із ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Частиною третьою ст. 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Таким чином, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, а рішення про приватизацію приймається уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, а передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації.

Згідно з п. 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Передача квартир у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

У рішенні від 18.11.2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Аналіз вищевикладених норм права свідчить про те, що встановлене законом право громадянина на житло, у тому числі і на приватизацію житла гарантується державою і підлягає захисту у разі його порушення.

Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 12.05.2021 року у справі №750/2176/17, постанові Верховного Суду від 26.04.2023 року у справі №344/1350/21.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Таким чином, проаналізувавши зазначені докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що право власності на вказану вище квартиру виникло у спадкодавця ОСОБА_3 з часу прийняття розпорядження органом приватизації, що було здійснено відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

За життя спадкодавець ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , володів на праві приватної власності житловою квартирою АДРЕСА_2 , яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_4 від 30.05.2008 року, виданого органом приватизації Управлінням житлово-комунального господарства Криворізької міської ради згідно розпорядження №С-452 від 23.04.2008 року, однак не встиг зареєструвати набуте ним право власності відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивачів про встановлення факту належності за життя спадкодавцю ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , права володіння житловою квартирою АДРЕСА_2 підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог щодо визнання за позивачами права власності в порядку спадкування на вказану квартиру, суд зазначає наступне.

Згідно роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (пункт 3.1.) умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі квартири, житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Як визначено ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. Спадкування здійснюється за законом або заповітом.

Як визначено ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Так, матеріалами цивільної справи підтверджується, що за життя спадкодавець ОСОБА_3 заповіт та спадкових договорів не складав та нотаріально не посвідчував.

Згідно зі ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Так, до кола спадкоємців першої черги після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належать позивачі - ОСОБА_4 , яка є його матір`ю та ОСОБА_2 , який є його рідним сином. Інших спадкоємців немає. Заяви спадкоємцями до нотаріальної контори були подані у 6-ти місячний термін після смерті спадкодавця.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно зі ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Відповідно до п.п. 4.12, 4.16, 4.19 п. 4 гл. 10 р. ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Згідно положень п. 23 постанови Пленуму Верховного суду №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено у законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268-1270 ЦК України.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, позивачі будучи спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 , бажаючи прийняти спадщину, що відкрилась після його смерті, звернулись з відповідними заявами до нотаріальної контори та враховуючи при цьому відсутність в матеріалах дослідженої судом спадкової справи, відкритої до майна померлого ОСОБА_3 , відомостей про наявність інших спадкоємців, які бажають прийняти спадщину після його смерті, враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про можливість визнання за позивачами права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 по 1/2 частці, за кожним окремо, на квартиру, загальною площею 35,0 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, у зв`язку з тим, що позов підлягає повному задоволенню, між тим позивачі не заявляють вимоги про стягнення з відповідача на їх користь понесених судових витрат, суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст. 13 ЦПК України, не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно зі ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 364, 368, 370, 1218, 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 19, 23, 141, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Встановити факт належності, за життя, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , права приватної власності на квартиру, загальною площею 35,0 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , право власності на 1/2 частку квартири, загальною площею 35,0 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , право власності на 1/2 частку квартири, загальною площею 35,0 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Попов.