Провадження № 2/522/1494/25
Справа № 522/8021/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді - Бондар В.Я.,

за участю секретаря судового засідання - Єрганінової К.В.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Одеської обласної прокуратури, Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 21.05.2024 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Держави України в особі Одеської обласної прокуратури, Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 500 000 грн, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 працював на посаді судді Київського районного суду м.Одеси з 2001 року. 25.04.2014 Прокуратурою Одеської області до єдиного державного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про те, що суддею Київського районного суду м.Одеси Ревою С.В. винесено завідомо неправосудне рішення, тобто вчинив злочин відповідальність за який передбачена ст.375 Кримінального кодексу України, кримінальне провадження №0000172. 09.02.2016 ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення за ч.1 ст.375 КК України. 05.12.2017 було складено обвинувальний акт, який перебував на розгляді в різних судах. Рішенням Конституційного суду України від 11.06.2020 №7-р/2020 статтю 375 КК визнано такою, що не відповідає Конституції України і передбачено втрату нею чинності через шість місяців з дня ухвалення цього рішення, тобто 11.12.2020. Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17.02.2021 у справі №469/97/17 закрито кримінальне провадження № 0000172 на підставі п.4 ч.1 ст.284 КПК України, тобто набрання чинності законом, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою. Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 09.09.2021 було закрите апеляційне провадження, внаслідок відмови ОСОБА_1 від його апеляційної скарги. Остаточно питання закриття кримінального провадження вирішено постановою Касаційного кримінального суду Верховного суду від 11.03.2024. Внаслідок незаконного притягнення до відповідальності ОСОБА_1 була заподіяна моральна шкода, адже з початку досудового розслідування ОСОБА_1 постійно знаходився в стані душевного хвилювання. 09.02.2016 в його робочому кабінеті під відеозапис ОСОБА_1 було повідомлено про підозру. В його кабінеті проведено обшук, його багаторазово викликали на допити, це призвело до того, що 20.03.2016 у ОСОБА_1 стався гострий обширний інфаркт міокарду та йому була проведена кардіологічна операція. Згодом Прокуратурою Одеської області було проведено брифінг для преси в якому в ультимативній формі було зазначено, що ОСОБА_1 вчинив злочин, чим порушено презумпцію невинуватості. Під час судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_1 було перенесено інсульт 07.10.2019 та інфаркт міокарда 08.06.2020. Незаконне кримінальне переслідування завдавало душевних страждань, від нього відвернулися колеги по роботі. ОСОБА_1 хворіє на діабет і стрес провокував критичне підвищення цукру в крові. Внаслідок душевних хвилювань суттєво погіршився зір та розвилася катаракта на обох очах. Незаконне переслідування ОСОБА_1 тривало 118 місяців, тому мінімальний розмір моральної шкоди становить 944 000 грн, однак з врахуванням його страждань та шкоди, завданій його діловій репутації, ОСОБА_1 оцінює моральну шкоду у розмірі 1 500 000 грн. Кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 слід було закрити у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення, адже Конституційний суд засвідчив невідповідність ст.375 КК України засадам верховенства права, тому така стаття є неякісним законом прийнятим Верховного радою, а тому людина не може відповідати за такі дії законодавчого органу. Враховуючи те, що ОСОБА_1 ніколи не вчиняв злочину (ретроспективна дія рішення Конституційного суду) та кримінальне провадження було закрито без згоди ОСОБА_1 , він має право на відшкодування моральної шкоди.

На підставі протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, справа була передана судді Свяченій Ю.Б.

Ухвалою судді Свяченої Ю.Б. від 29.05.2024 було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.

До суду 20.06.2024 надійшов відзив від представника Одеської обласної прокуратури Раковича М.М., згідно якого просить відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування відзиву зазначено, що Законом «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» закріплено вичерпний перелік підстав за яких підлягає відшкодування моральної шкоди, однак провадження що ОСОБА_1 закрито на підставі п.4 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з набранням чинності законом, яким скасовано відповідальність за вчинення обвинуваченим інкримінованих йому діянь, що є нереабілітуючою підставою, тому ОСОБА_1 не має права вимагати відшкодування шкоди. Також прокуратура не погоджується з обрахуванням позивачем періоду перебування під слідством, адже притягнення до кримінальної відповідальності розпочинається з моменту вручення підозри, а не реєстрації кримінального провадження, а закінчується набранням законної сили виправдувального вироку або судового рішення, яким закрито провадження, а ніяк до завершення його перегляду судом касаційної інстанції, як рахує позивач. Тому, позивач перебував під слідством 67 місяців та 1 день, а не 118 місяців. Рахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду визначається на рівні 1 600 грн, а не 8 000 грн, як рахує позивач.

До суду 17.07.2024 надійшов відзив Державної казначейської служби України в особі представника Ілони Богдан, згідно якого заперечують проти позову, у зв`язку з тим, що Казначейство помилково залучено до участі у справі в якості відповідача. У ОСОБА_1 відсутнє право на відшкодування шкоди, адже кримінальне провадження закрито не у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення, відсутність складу правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді. Також зазначено, що ОСОБА_1 перебував під слідством 60 місяців, а не 118 місяців як ним зазначено у позові. Зазначено, що розмір моральної шкоди є завищеним, за розрахункову величину слід застосовувати 1 600 грн, а не 8 000 грн. Окрім того, ОСОБА_1 не врахував економічну спроможність держави здійснювати виплати, що пов`язано з необхідністю забезпечувати обороноздатність країни та захищати суверенітет.

Ухвалою від 31.07.2024 призначено по справі судово-психологічну експертизу, провадження у справі було зупинено.

Справа була направлена до експертної установи.

До суду 15.10.2024 надійшов лист ОНДІСЕ разом з рахунком з метою оплати вартості експертного дослідження у розмірі 36 349,44 грн та клопотанням про надання додаткових матеріалів, а саме покази свідків стосовно психологічного стану позивача, документацію, яка висвітлю стан психологічного здоров`я.

17.10.2024 ОСОБА_1 отримав рахунок для здійснення оплати.

Ухвалою від 30.10.2024 поновлено провадження у справі, призначено судове засідання.

На підставі розпорядження Приморського районного суду м. Одеси №99/25 від 16.01.2025 на виконання рішення Вищої ради правосуддя від 17.12.2024 «Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Приморського районного суду м. Одеси, у зв`язку з поданням заяви про відставку», по справі було проведено 17.01.2025 повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями в результаті якого справа була передана судді Бондарю В.Я.

У період з 20.01.2025 по 22.01.2025 суддя Бондар В.Я. перебував у відпустці, у зв`язку з чим справа передана судді 23.01.2025.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 23.01.2025 справу прийнято до провадження судді Бондаря В.Я., розгляд справи призначено проводити за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання 12.03.2025.

У підготовчому засіданні 12.03.2025 проведеному за участі представника позивача ОСОБА_3 та представника Одеської обласної прокуратури Рубанова Н.О., було задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків, суд надав додатковий час для подання документів, необхідних для визначення психологічного стану. В результаті проведеного підготовчого провадження закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 07.04.2025.

У судовому засіданні 07.04.2025 проведеному за участі представника позивача ОСОБА_3 та представника Одеської обласної прокуратури Рубанова Н.О., сторонами надано вступні слова після чого допитано свідків: ОСОБА_4 , яка є невісткою позивача, ОСОБА_5 , яка працювала помічником судді Реви С.В. та Зенченко Олену Сергіївну, які пояснили, що стан позивача після початку кримінального провадження дуже змінився, він став закритим, похмурим, невдовзі трапився інфаркт, потім інсульт і знову інфаркт. Судом досліджено докази, після чого вирішено направити справу для виконання ухвали суду про призначення експертизи.

Ухвалою від 07.04.2025 направлено цивільну справу до Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз з метою виконання ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 31.07.2024 про призначення судово-психологічної експертизи, провадження у справі зупинено.

До суду 11.06.2025 надійшов висновок експерта №24-5163 від 04.06.2025.

У період з 22.05.2025 по 16.06.2025 суддя Бондар В.Я. перебував у відпустці, у зв`язку з чим справа разом з висновком експерта передана судді 17.06.2025.

Ухвалою від 17.06.2025 поновлено провадження у справі та призначено справу до судового розгляду у судовому засіданні 08.07.2025.

У судовому засіданні 08.07.2025 представник позивача Рева Д.С. підтримав позовні вимоги та просив задовольнити. Представник Одеської обласної прокуратури Жигун І.В. заперечувала проти позову.

Згідно ч.1 ст.244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.

Суд закінчив стадію судових дебатів та перейшов до стадії ухвалення рішення, оголосив, що проголошення судового рішення відбудеться 16.07.2025.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступних висновків.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи безстроково за загальним захворюванням з 22.12.2008, про що свідчить довідка до акту огляду МСЕК серії 2-18 ОД №012038 (т.1 а.с.10).

25 квітня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000172 внесено кримінальне провадження за обвинувачем ОСОБА_1 у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.375 КК України.

09 лютого 2016 року судді Київського районного суду міста Одеси Реві Сергію Вікторовичу повідомлено про підозру у постановлені завідомо неправосудного рішення, що визначається сторонами та про що була публікація в пресі (т.1 а.с.39).

20 березня 2016 року ОСОБА_1 пережив гострий інфаркт міокарда, про що свідчить виписка з медичної карти №1488/304 (т.1 а.с.11-14).

Також у період з 08.06.2020 по 10.06.2020 ОСОБА_1 був госпіталізований з діагнозом гострий інфаркт міокарда (а.с.19-20).

З 07.10.2019 по 11.10.2019 ОСОБА_1 був госпіталізований з діагнозом: гостре порушення мозкового кровообігу за ішемічним типом в басейні правої СМА від 07.10.2019, лівостороння пірамідна недостатність, лівостороння гімегіпестезія,. Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст., декомпенсація (т.1 а.с.15-18).

З 01.01.2021 по 01.02.2021 ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні в терапевтичному відділенні КУ «Одеський обласний клінічний медичний центр» через цукровий діабет 2 типу, тяжкий стан в стадії компенсації (т.1 а.с.25).

17 лютого 2021 року ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області у справі №469/97/17 було закрито кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000172 від 25 квітня 2014 року, за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.375 КК України, на підставі п.4 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із набранням чинності закону, яким скасовано відповідальність за вчинення обвинувачем інкримінованих йому діянь (т.1 а.с.32-34).

02 березня 2021 року та 13 квітня 2021 року ОСОБА_1 було проведено операцію в ДУ «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені В.П.Філатова» (т.1 а.с.21-22, 23-24).

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 09 вересня 2021 року у справі №469/97/17 закрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_1 на ухвалу Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 лютого 2021 року, у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги (т.1 а.с.35-36).

Ухвала Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області у справі №469/97/17 від 17 лютого 2021 року про закриття кримінального провадження набрала законної сили 09 вересня 2021 року.

Згідно висновку експерта №24-5163 за результатами проведення судової психологічної експертизи від 04.06.2025, притягнення до кримінальної відповідальності, тривалість слідчих дій та судових дій є психотравмувальною для ОСОБА_1 , підекспертному спричинені психологічні страждання за відповідних умов. Орієнтований розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 оцінені експертом у розмірі 560 000 грн (т.1 а.с.238-249).

Щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_1 обвинувачувався у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.375 КК України, згідно якої Постановлення суддею (суддями) завідомо неправосудного вироку, рішення, ухвали або постанови карається обмеженням волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на строк від двох до п`яти років.

Рішенням Конституційного Суду України у справі № 1-305/2019 (7162/19) за конституційним поданням 55 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статті 375 Кримінального кодексу України від 11 червня 2020 року, визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), статтю 375 Кримінального кодексу України. Стаття 375 Кримінального кодексу України, визнана неконституційною, втрачає чинність через шість місяців з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Конституційний Суд України приймаючи вказане рішення виходив з того, що аналіз цієї статті Кодексу дає підстави стверджувати, що сполучення слів "завідомо неправосудне" запозичене зі статті 176 Кримінального кодексу Української PCP 1960 року (пізніше - Кримінального кодексу України), у якій було встановлено відповідальність за винесення суддями з корисливих мотивів або іншої особистої заінтересованості "завідомо неправосудного" вироку, рішення, ухвали або постанови. Дослідження в історичному контексті статті 375 Кодексу дає підстави вважати її невдалим наслідуванням юридичної практики радянської держави. Радянська юридична та політична системи уможливлювали використання такої норми для контролю над суддями і впливу на них. В Україні як у демократичній державі основною вимогою до законодавства є його відповідність критеріям і принципам, встановленим у Конституції України, зокрема принципові верховенства права. Конституційний Суд України виходить із того, що в статті 375 Кодексу не встановлено критеріїв, за якими можна визначити, який вирок, рішення, ухвала або постанова судді (суддів) є "неправосудними", а також не розкрито змісту сполучення слів "завідомо неправосудний", що уможливлює неоднозначне розуміння складу злочину, кваліфікацію якого здійснено за цією нормою. Формулювання диспозиції статті 375 Кодексу допускає можливість зловживання нею при вчиненні органами досудового розслідування дій, що мають наслідком притягнення до кримінальної відповідальності судді лише за факт постановлення ним судового рішення, яке, за суб`єктивним розумінням слідчого, прокурора або будь-якої іншої особи, є "неправосудним" (зокрема, у разі незгоди з цим рішенням). Кримінальний закон (стаття 375 Кодексу) має відповідати вимогам юридичної визначеності, ясності, недвозначності та передбачності. Це є гарантією здійснення суддею правосуддя на засадах верховенства права та ефективної реалізації кожним конституційного права на судовий захист. З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що стаття 375 Кодексу суперечить частині першій статті 8 Конституції України.

З Кримінального кодексу України статтю виключено на підставі Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо усунення суперечностей у караності кримінальних правопорушень» № 3233-IX від 13 липня 2023 року.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 закрито на підставі п.4 ч.1 ст.284 КПК України, згідно якої кримінальне провадження закривається в разі, якщо набрав чинності закон, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою.

Однак, рішенням Другого Сенату Конституційного Суду України у справі №3-20/2021 (40/21) за конституційною скаргою ОСОБА_7 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (справа щодо презумпції невинуватості) від 08 червня 2022 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 4 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України. Пункт 4 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, визнаний неконституційним, втрачає чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Приймаючи вказане рішення Конституційний Суд України дійшов висновку, що пунктом 4 частини першої статті 284 Кодексу, за яким кримінальне провадження закривають у разі, якщо „набрав чинності закон, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою, відтворено конституційно обумовлену підставу для закриття такого провадження, яка відповідає фундаментальним принципам зворотної дії в часі більш м`якого кримінального закону та nullum crimen, nulla poena sine lege. Ураховуючи невідворотні негативні наслідки для репутації, честі та гідності особи внаслідок закриття стосовно неї кримінального провадження за нереабілітаційною підставою, визначеною оспорюваним приписом статті 284 Кодексу, Конституційний Суд України вважає, що словосполука „вчинене особою, яка міститься в цьому приписі, фактично вказує на беззаперечну винуватість такої особи у вчиненні діяння, яке до його декриміналізації вважалось кримінальним правопорушенням. Тим самим на законодавчому рівні уможливлено порушення презумпції невинуватості особи, оскільки декриміналізація діяння не спростовує причетності такої особи до вчинення кримінального правопорушення в минулому та не усуває закономірних загроз її репутації, честі та гідності.

Конституційний Суд України констатував, що питання щодо відповідності Конституції України пункту 4 частини першої статті 284 Кодексу обумовлено насамперед використанням у ньому словосполуки „вчинене особою. Однак ця словосполука є складовим елементом юридичної конструкції, яка відтворює цілісний процесуальний припис зазначеного пункту Кодексу як підставу для закриття кримінального провадження, який у чинній редакції уможливлює закриття такого провадження у зв`язку з декриміналізацією діяння з одночасним виникненням сумнівів у невинуватості особи, стосовно якої відбувається таке закриття. Тому пункт 4 частини першої статті 284 Кодексу є в цілому таким, що суперечить статтям 3, 8, 28, 55, 62 Конституції України, оскільки втілює принцип nullum crimen, nulla poena sine lege, але не забезпечує дотримання конституційних прав на повагу до людської гідності, судовий захист, принципу презумпції невинуватості.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08 червня 2022 року справа № 3-20/2021 (40/21) дійшов висновку, що особу, підозрювану у вчиненні кримінального правопорушення, після закриття стосовно неї кримінального провадження з будь-яких підстав має сприймати вся публічна влада як таку, що не вчиняла кримінального правопорушення.

Ухвалюючи рішення, Конституційний Суд України врахував власні юридичні позиції, правозахисні міжнародні акти та практику Європейського суду з прав людини, які стосуються найважливіших гарантій захисту особи від необґрунтованого кримінального переслідування.

Пункт 4 частини першої статті 284 виключено на підставі Закону «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо закриття кримінального провадження у зв`язку з втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння» № 2810-IX від 01 грудня 2022 року.

З підстав визнання неконституційним положення п. 4 ч.1 ст.284 КПК України, ОСОБА_1 звертався до суду з заявою про перегляд ухвали за виключними обставинами, однак заява ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами ухвали Очаківського міськрайнного суду Миколаївської області від 17.02.2021 у справі №469/97/17 повернуто заявнику, у зв`язку з пропуском строку на її подання, ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 21.12.2022, яка залишена без змін ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 21.03.2023 та постановою Верховного суду від 11.03.2024 (т.1 а.с.40-44).

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності.

Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності.

Зазначений підхід закріплено у частині першій статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти, що пом`якшують або скасовують відповідальність, мають зворотну дію в часі.

Зміст цієї конституційно-правової норми деталізовано у частині 1 статті 5 КК, згідно якої закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість

Втрата чинності нормою Особливої частини КК означає, що передбачені нею дії або бездіяльність вже не містять ознак діяння, за яке цим Кодексом встановлювалася кримінальна відповідальність. Викладене свідчить про відсутність у діянні складу злочину.

Юридичних наслідків визнання Конституційним Судом України кримінально-правової норми неконституційною, які би були підставою для прийняття процесуальних рішень КПК окремо не регламентує.

Водночас діяння, що є злочинами, та відповідальність за них, як унормовано пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України, визначаються виключно законами України.

Підставою кримінальної відповідальності згідно із частиною першою статті 2 КК є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

За визначенням, закріпленим у частині другій статті 11 КК, кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Таким чином, особу може бути піддано кримінальному переслідуванню виключно за діяння, яке визнано кримінальним правопорушенням за нормами КК.

Визнання Конституційним Судом України неконституційними законів, інших актів або їх окремих положень відповідно до частини другої статті 152 Конституції України, статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» тягне втрату цими нормативними актами чинності з дня ухвалення рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Офіційна констатація невідповідності правової норми Конституції України анулює її юридичну силу, що за змістом є рівнозначним виключенню такої норми на законодавчому рівні.

Відтак дія чи бездіяльність перестають вважатися кримінальним правопорушенням як на підставі закону про скасування кримінальної відповідальності, так і у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення про неконституційність норми КК, що встановлювала цю відповідальність.

На користь висновку про ретроспективну дію рішень Конституційного Суду України, якими констатовано невідповідність Основному Закону положень КК щодо криміналізації певних дій або бездіяльності, свідчить і зміст пункту 1 частини третьої статті 459 КПК. Згідно з цією нормою процесуального права встановлення неконституційності закону, застосованого судом при вирішенні справи, визнається виключною обставиною і підставою для перегляду судових рішень, що набрали законної сили, в порядку екстраординарного провадження. На цій підставі може бути перевірено і скасовано обвинувальний вирок про засудження особи за діяння, скоєні в період чинності зазначеного вище закону, а також ухвалу, постанову судів апеляційної та касаційної інстанцій, винесені до прийняття Конституційним Судом України відповідного рішення.

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 січня 2021 року при розгляді справи №0306/7567/12, яка також зазначила, що висновок про відсутність у діях особи складу злочину, з огляду на ретроспективність юридичних наслідків декриміналізації, відповідає засаді законності.

Таким чином, спочатку визнання неконституційним положення ст. 375 КК України, а пізніше визнання неконституційним положення п.4 ч.1 ст.284 КПК, свідчить про те, що для ОСОБА_1 закриття кримінального провадження було реабілітуючою обставиною.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

- постановлення виправдувального вироку суду;

- встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

- закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

- закриття справи про адміністративне правопорушення.

Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону, є вичерпним.

Закриття кримінального провадження можливе лише при наявності хоча б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься в законі. Ці підстави можна поділити на такі групи:

1) реабілітуючі;

2) нереабілітуючі.

Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

До реабілітуючих підстав належать:

1) встановлена відсутність події кримінального правопорушення (пункт 1 частини першої статті 284 КПК).

2) встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення (пункт 2 частини першої статті 284 КПК).

3) не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи у суді і вичерпані можливості їх отримати (пункт 3 частини першої статті 284 КПК).

Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в ході розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але відсутні достатні докази, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним.

Причому висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті:

а) достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) (наприклад, при підтвердженні його алібі);

б) вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості, які не можуть бути усунуті, на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості.

Незалежно від того, яка з вказаних вище обставин призвела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає приводу вважати її залишеною під підозрою.

Нереабілітуючі підстави означають, що відносно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. Така особа не вправі вимагати відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, яка була їй завдана в процесі розслідування.

До нереабілітуючих підстав закриття кримінального провадження належать:

1) набрав чинності закон, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою (пункт 4 частини першої статті 284 КПК);

2) помер підозрюваний, обвинувачений, за винятком випадків, коли провадження є необхідним для реабілітації померлого (пункт 5 частини першої статті 284 КПК);

3) існує вирок по тому ж обвинуваченню, що набрав законної сили, або постановлена ухвала суду про закриття кримінального провадження по тому ж обвинуваченню (пункт 6 частини першої статті 284 КПК);

4) потерпілий, а у випадках передбачених КПК, - його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення (пункт 7 частини першої статті 284 КПК);

5) стосовно кримінального правопорушення, щодо якого не отримано згоди держави, яка видала особу (пункт 8 частини першої статті 284 КПК).

До таких висновків дійшов Верховний суд у постанові від 03 травня 2022 у справі №159/6473/20-ц, на яку посилається Одеська обласна прокуратура у своєму відзиві.

Однак, Одеською обласною прокуратурою не враховано, що Верховний суд прийняв таку постанову 03 травня 2022 року, в той час як Конституційний Суд України прийняв рішення про неконституційність п.4 ч.1 ст.284 КПК України 08 червня 2022 року.

Отже, ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а доводи відповідачів щодо нереабілітуючої підстави закриття кримінального провадження є безпідставними.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено з 01 січня 2025 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8 000,00 грн.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, «відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, зроблено висновок про те, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, «розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження».

З урахуванням викладеного, розрахунок позивача про перебування під слідством 118 місяців є не правильним, адже підозру ОСОБА_1 пред`явлено 09.02.2016, а ухвала про закриття кримінального провадження набрала законної сили 09.09.2021, тобто ОСОБА_1 був під слідством і судом 67 місяців.

При тому, доводи відповідачів про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600 грн, не заслуговують на увагу, оскільки межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, що узгоджується із нормами статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Таких висновків дійшов Верховний суд у постанові від 05 березня 2025 року при розгляді справи №166/789/24.

З урахування строку перебування ОСОБА_1 під слідством і мінімального місячного розміру заробітної плати на момент розгляду справи відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», мінімальний розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача складає: 67 х 8 000 грн = 536 000 грн.

Верховний Суд у постанові від 21 травня 2025 року при розгляді справи №757/47970/16-ц зазначив, що, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають виходити із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи (див: постанову Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21)).

Указане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка, разом із іншим, зазначила, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Встановивши фактичні обставини справи, глибину та тривалість моральних страждань позивача, строк перебування ОСОБА_1 під слідством і судом, надавши правову оцінку поданим сторонами доказам, урахувавши наведену судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, засади розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що у спірних правовідносинах наявні обґрунтовані підстави для збільшення зазначеного мінімального розміру моральної шкоди відповідно до висновку експерта №24-5163 від 04.06.2025 до 560 000 грн. Цей розмір моральної шкоди буде достатнім для сатисфакції перенесених позивачем моральних страждань.

При цьому відповідні грошові кошти слід стягнути з Державного бюджету України, так як кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Щодо доводів Державної казначейської служби України про те, що казначейство є не належним відповідачем у справі суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)).

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача у разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 569/12383/17 (провадження № 61-12864св19), від 08 вересня 2021 року у справі № 751/7182/19 (провадження № 61-12426св20) та від 08 грудня 2021 року у справі № 466/5286/19 (провадження № 61-10493св21).

Дійсно, Державна казначейська служба України не спричиняла шкоду ОСОБА_1 , а є органом виконання рішення про стягнення шкоди, тому не є належним відповідачем у справі.

З огляду на наведене в частині позову до Державної казначейської служби України слід відмовити.

Щодо судових витрат, то ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, поніс лише витрати на проведення експертизи, яка склала 36 349,44 грн, відповідно до рахунку експерта (т.1 а.с.137) та платіжних інструкцій наданих позивачем (т.2 а.с.10-11).

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

При визначені розміру моральної шкоди суд врахував висновок експерта, тому витрати на проведення експертного дослідження підлягають стягненню у повному обсязі з державного бюджету України на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 258-259, 263-265, 268, 274, 279, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Держави України в особі Одеської обласної прокуратури, Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, 560 000 (п`ятсот шістдесят тисяч) гривень.

Стягнути з Державного бюджету України на користь на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) витрати на оплату вартості експертного дослідження у розмірі 36 349 (тридцять шість тисяч триста сорок дев`ять) гривень 44 (сорок чотири) копійки.

В іншій частині позову відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 16 липня 2025 року.

Суддя: В.Я. Бондар