печерський районний суд міста києва
Справа № 757/5886/25-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Остапчук Т.В.,

при секретарі судового засідання - Косточка В.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ПХУ ЛЕХМАР» до ОСОБА_4 , Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» про захист ділової репутації, спростування недостовірної інформації,-

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2025р. позивач звернувся до суду з позовом про захист ділової репутації, спростування недостовірної інформації. Позовні вимоги мотивовані тим, що 03.12.2024р. на пленарному засіданні Верховної Ради України, під час виступу за трибуною сесійної зали, народною депутаткою України ОСОБА_4 (відповідач 1) було поширено недостовірну інформацію, що стосується Позивача, наступного змісту: «…Черговий скандал. Коли 23 мільярди бюджетних грошей сьогодні віддається з Міністерства оборони, даруйте мені, на фірму-прокладку польську, яка ніколи не поставляла нікуди зброї і в якій працює чотири людини. Вдумайтесь, чотири людини працює на фірмі, якій ми віддаємо 23 мільярди на зброю, коли наші військові сьогодні цієї зброї не мають….».Вказує, що цитати, наведені у виступі, мають цинічний, зверхній характер, містять образливий і такий, що порушує право на ділову репутацію позивача, зміст, містять недостовірні відомості, виражені у формі негативної інформації. Зазначений вище виступ, також був розміщений в мережі Інтернет на Ютуб (YouTube) каналі «Телеканал Рада» адреса посилання: ІНФОРМАЦІЯ_1 хронологічний відрізок 16:13-16:35 відео, який належить Державному підприємству «Парламентський телеканал «Рада», (відповідач 2).

Позивач зазначає, що вказана інформація містить, зокрема, висловлювання, яке не відповідає дійсності, є недостовірною, негативно впливає на Позивача, та була поширена лише з метою дискредитаційного впливу на ділову репутацію Позивача, без будь-яких доказів. Вказаний виступ, який був поширений на Ютуб (Youtube) каналі «Телеканал «Рада» власником якого є Відповідач 2, шляхом опублікування відео пленарного засідання Верховної Ради України, має понад 3,5 тисячі переглядів та понад 40 вподобайок, містить недостовірну інформацію, яка школить діловій репутації Позивача. Просить суд визнати недостовірною і такою, що порушує немайнові права недоторканості ділової репутації Товариства з обмеженою відповідальністю «ПХУ ЛЕХМАР» інформацію, висловлену народною депутаткою ОСОБА_4 : «…на фірму-прокладку польську, яка ніколи не поставляла нікуди зброї і в якій працює чотири людини. Вдумайтесь, чотири людини працює на фірмі, якій ми віддаємо 23 мільярди на зброю, коли наші військові сьогодні цієї зброї не мають…». Зобов`язати народну депутатку ОСОБА_4 , під час виступу з трибуни Верховної Ради України, на першому пленарному засіданні, на якому вона буде присутня, після набрання законної сили рішення суду по даній справі, спростувати недостовірну та таку, що порушує немайнові права недоторканості ділової репутації Товариства з обмеженою відповідальністю «ПХУ ЛЕХМАР» інформацію «…на фірму-прокладку польську, яка ніколи не поставляла нікуди зброї і в якій працює чотири людини. Вдумайтесь, чотири людини працює на фірмі, якій ми віддаємо 23 мільярди на зброю, коли наші військові сьогодні цієї зброї не мають…», зачитавши вступну та резолютивну частину рішення суду. Зобов`язати Державне підприємство «Парламентський Телеканал Рада» розмістити на веб-хостингу Ютуб (Youtube) відеозапис пленарного засідання, на якому буде здійснено спростування недостовірної та такої, що порушує немайнові права недоторканості ділової репутації Товариства з обмеженою відповідальністю «ПХУ ЛЕХМАР» інформації.

Просить стягнути з відповідачів на користь позивача відповідно та пропорційно, судові витрати, що понесені в результаті розгляду даної справи.

Відповідачем 1 було подано відзив на позовну заяву, в якому остання не погодилася з доводами позовної заяви та зазначила, що Позивачем не наведено у позовній заяві будь-яких даних, які підтверджували би, що його правам і законним інтересам завдано шкоди. Найменування Товариства з обмеженою відповідальністю «ПХУ ЛЕХМАР» («PHU Lechmar» LLC та імена його учасників чи працівників у виступі Відповідача не згадувалісь ні прямо, ні опосередовано. Вказала, що виступ народного депутата ОСОБА_4 на пленарному засіданні Верховної Ради України 03.12.2024 стосувався низки питань, які мають критичне значення для українського суспільства і держави в умовах війни: пасивності парламенту у відповідь на виклики війни та енергетичної кризи, імовірного лобіювання бізнес-інтересів (ринок азартних ігор, тютюнова сфера), можливих зловживань у сфері оборонних закупівель, політичного тиску на журналістів (законопроєкт про ув`язнення за розслідування), незадовільної роботи тимчасової спеціальної комісії з питань фортифікації. Повністю стенограмма виступу виглядає наступним чином: «Шановні колеги, добрий день. Я би хотіла поговорити про те, наскільки сьогодні Український парламент здатен відповідати на виклики, перед якими стоїть наша держава. Оце наш порядок денний з вами. Що тут основне? Перерозподіл ринку ігорки. Багатомільярдний ринок, розумію, дуже ласий. Що тут ще? Лобіювання табачки. Що тут ще? Як покарати журналістів за журналістські розслідування? Сьогодні чим живе країна?, колеги. Країна живе багатогодинними відключеннями світла. Ми це свідомі? І обговоренням того, що може бути тотальний блек-аут чи ні, ви знаєте, два обстріли і ми вже майже половину часу без світла. Які наші відповіді? Як ми їх формулюємо? Які ми відповіді даємо? Знаєте, що тут, яка відповідь пропонується? Багатомільярдний кредит на атомні реактори, які, можливо, запрацюють через 5-6 років. Що ми сьогодні готові запропонувати людям? Як їм взагалі дітей навчати? Там немає за що їсти, приготувати. Країна жила ситуацією на фронті. Ми сьогодні з вами в ці хвилини втрачаємо Курахове, ми втрачаємо Торецьк. І ці втрати стали наслідком того, що українські війська відвели в голе поле. Де наші відповіді на питання, чому це сталося? Де нарешті напрацювання комісії з питань фортифікації, яка мала би працювати для нас, якісь пропозиції, щоби так більше не було, щоби в Україні з`явилася система фортифікацій. Але цього всього нема. Європейська солідарність вимагає, щоби цю тимчасову спеціальну комісію, яка не напрацювала сьогодні пропозиції, а просто забалакує тему, перекваліфікувати на слідчу комісію, бо треба вже говорити, хто винен нарешті і що з цим робити. Бо замість цього ми отримуємо черговий скандал. Черговий скандал, коли 23 мільярди бюджетних грошей сьогодні віддається з Міністерства оборони, даруйте мені, на фірму-прокладку польську, яка ніколи не поставляла нікуди зброї і в якої працює чотири людини, вдумайтесь, чотири людини працюють на фірмі, якій ми віддаємо 23 мільярди на зброю, коли наші військові сьогодні цієї зброї не мають. Тому, знаєте, мені здається, що не суб`єктність українського парламенту, наша нездатність говорити правду, наше улюлюкання під тишу і замовчування марафону надто дорого сьогодні коштує країні. І суцільно абсурдна пропозиція законопроекту, який передбачає ще на 8 років садити журналістів, які намагаються сказати людям правду про те, що відбувається сьогодні в країні. І, знаєте, оця не суб`єктність коштує нам занадто дорого. Час говорити правду і час вирішувати питання, аби не було запізно». Речення Відповідача, на які посилається Позивач у позовній заяві, сформульовані в спосіб, який виключає завдання шкоди його правам та законним інтересам, в коректній формі, без згадування імен та фірмових найменувань і без використання образливих виразів і характеристик. Стверджує, що питання законності і доцільності укладення контрактів на оборонні постачання, в тому числі з Позивачем, є сферою законного інтересу парламенту. Констатація, що мав місце скандал, і що він вимагає реакції Верховній Ради, є реалізацією депутатом парламентерської функції контролю та відповідає закону. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог Позивача.

Окрім цього, відповідачем 2 також було подано відзив, в якому вказувалось, що Телеканал «Рада» виконує свої функції та забезпечує гласність роботи Верховної Ради України в порядку, визначеному чинним законодавством. Вказує, що він не в змозі самостійно приймати рішення щодо оприлюднення відеозаписів відкритих пленарних засідань Верховної Ради України. Наголошує на тому, що відеозапис відкритого пленарного засідання Верховної Ради України за 03.12.2024р. є незмінною трансляцією такого пленарного засідання, що є об`єктивним висвітленням подій. Відтак, телеканал «Рада» не є автором спірних висловів, а також відсутня винні дії та умисел Відповідача 2 у порушенні прав Позивача. Окрім цього, зазначає, що оскільки спірна інформація є дослівним відтворенням публічного виступу народного депутата України, на підставі ч. 7 ст. 43 Закону України «Про медіа» відповідач 2 має право відмовити в поширенні спростування. Просить відмовити повністю в задоволенні позовних вимог, заявлених до Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада».

Ухвалою суду від 05.03.2025р. відкрито провадження у даній справі та вирішено здійснювати її розгляд в порядку загального провадження.

Ухвалою суду від 24.06.2025р. було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті на 14 годину 00 хвилин 09 липня 2025 року.

В судове засідання 09.07.2025р. з`явилися уповноважені представники сторін. Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі просили розглядати справу в відсутність та відмовити в позові.

Суд, заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 03.12.2024р. відбулося пленарне засідання Верховної Ради України на якому під час свого виступу народною депутаткою України ОСОБА_4 було проголошено наступне: «Шановні колеги, добрий день. Я би хотіла поговорити про те, наскільки сьогодні Український парламент здатен відповідати на виклики, перед якими стоїть наша держава. Оце наш порядок денний з вами. Що тут основне? Перерозподіл ринку ігорки. Багатомільярдний ринок, розумію, дуже ласий. Що тут ще? Лобіювання табачки. Що тут ще? Як покарати журналістів за журналістські розслідування? Сьогодні чим живе країна?, колеги. Країна живе багатогодинними відключеннями світла. Ми це свідомі? І обговоренням того, що може бути тотальний блек-аут чи ні, ви знаєте, два обстріли і ми вже майже половину часу без світла. Які наші відповіді? Як ми їх формулюємо? Які ми відповіді даємо? Знаєте, що тут, яка відповідь пропонується? Багатомільярдний кредит на атомні реактори, які, можливо, запрацюють через 5-6 років. Що ми сьогодні готові запропонувати людям? Як їм взагалі дітей навчати? Там немає за що їсти, приготувати. Країна жила ситуацією на фронті. Ми сьогодні з вами в ці хвилини втрачаємо Курахове, ми втрачаємо Торецьк. І ці втрати стали наслідком того, що українські війська відвели в голе поле. Де наші відповіді на питання, чому це сталося? Де нарешті напрацювання комісії з питань фортифікації, яка мала би працювати для нас, якісь пропозиції, щоби так більше не було, щоби в Україні з`явилася система фортифікацій. Але цього всього нема. Європейська солідарність вимагає, щоби цю тимчасову спеціальну комісію, яка не напрацювала сьогодні пропозиції, а просто забалакує тему, перекваліфікувати на слідчу комісію, бо треба вже говорити, хто винен нарешті і що з цим робити. Бо замість цього ми отримуємо черговий скандал. Черговий скандал, коли 23 мільярди бюджетних грошей сьогодні віддається з Міністерства оборони, даруйте мені, на фірму-прокладку польську, яка ніколи не поставляла нікуди зброї і в якої працює чотири людини, вдумайтесь, чотири людини працюють на фірмі, якій ми віддаємо 23 мільярди на зброю, коли наші військові сьогодні цієї зброї не мають. Тому, знаєте, мені здається, що не суб`єктність українського парламенту, наша нездатність говорити правду, наше улюлюкання під тишу і замовчування марафону надто дорого сьогодні коштує країні. І суцільно абсурдна пропозиція законопроекту, який передбачає ще на 8 років садити журналістів, які намагаються сказати людям правду про те, що відбувається сьогодні в країні. І, знаєте, оця не суб`єктність коштує нам занадто дорого. Час говорити правду і час вирішувати питання, аби не було запізно» (стенограма пленарного засідання, а.с. 36-

Зазначений вище виступ, також був розміщений в мережі Інтернет на Ютуб (YouTube) каналі «Телеканал Рада» адреса посилання: ІНФОРМАЦІЯ_2, який належить Державному підприємству «Парламентський телеканал «Рада», (відповідач 2).

Факт поширення вищезазначеної інформації в указаний спосіб підтверджується наданими позивачем письмовими доказами, які приймаються судом до уваги як належні та допустимі та вказана обставина не заперечувалась відповідачами.

Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета спору та підстав позову є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17.

Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

У випадку коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем.

При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації.

Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Відповідно до статті 1 закону України «Про авторське право і суміжні права» власником веб-сайту є особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого, власником веб-сайту вважається реєстрант доменного імені, яким адресується веб-сайт, та/або отримувач послуг хостингу.

У пункті 6.5. постанови Великої Палати Верховного Суду 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Звертаючись до суду позивач визначив відповідачами у справі автора висловлювання: відповідача 1 та відповідача 2, як особу, яка поширила спірну інформацію на власному веб-ресурсі.

Матеріалами справи підтверджено, що вказані особи є належними відповідачами у цій справі.

В той же час, безпосередньо в контексті позовних вимог, підстав позову, суд вважає за доцільне вказати наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 200 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно із ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі самі цивільні права й обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Відповідно до ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються згідно з главою 3 цього Кодексу.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Статтею 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснює особа, яка поширила інформацію. Якщо недостовірна інформація міститься в документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликано.

За змістом приписів ст. 91 ЦК України право на спростування недостовірної інформації, визначене ст. 277 ЦК України, мають не лише фізичні, а й юридичні особи в передбачених законом випадках, у тому числі як спосіб судового захисту проти поширення інформації, яка шкодить діловій репутації господарюючого суб`єкта.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила (ч. 6 ст. 277 ЦК України).

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч. 7 ст. 277 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 5 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду (ч. 2 ст. 30 цього Закону).

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).

Також, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що при розгляді даної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Отже, спростуванню підлягає тільки поширена недостовірна інформація і саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

У постанові Верховного Суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року, справа №757/4403/16-ц (провадження №61-19243св18), зазначено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Так, згідно статті 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначає, що кожен має право на свободу вираження поглядів.

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантусться право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (ст. 68 Конституції України).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Так, суд налогошує, що існування фактів можна довести, тоді як правидивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не можн бути доведене, оскільки це порушує свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого Конституцією України та статтею 10 Конвенції про захист прав людини та осоновоположних свобод.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальних тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільних інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.

В даному контексті суд звертає увагу на те, що згідно зі ст. 80 Конституції України, народні депутати не несуть юридичної відповідальності за результати голосування або висловлювання у парламенті та його органах, за винятком випадків образи чи наклепу.

Окрім цього, Закон «Про статус народного депутата України» (ст. 26) гарантує право депутата на вільне висловлення думок. Це право, зокрема в рамках парламентських дебатів, додатково захищається практикою ЄСПЛ за ст. 10 Конвенці?, яка підкреслює необхідність балансу інтересів суспільства і особи, про захист честі і доброго імені якої йдеться саме в контексті парламентської діяльності (див. справи Castells v. Spain, «A. v. the United Kingdom», та інші). Суд окремо зазначив, що відповідне правило парламентського імунітету, яке цілком узгоджується із загальновизнаними принципами, що існують у державах - учасницях Ради Європи та Європейського Союзу, не може вважатися за своєю суттю таким, що встановлює непропорційне обмеження на право звернення до суду, передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції. Практика ЄСПЛ не знає випадків визнання правомірним засудження депутата парламенту за висловлювання, які не були б образливими, і зокрема не були б адресовані конкретній особі, яка називалась б депутатом по імені.

В даній справі, частина спірного виступу та висловлювання відповідача 1 як народного депутата є політичною критикою, поширена ним інформація стосувалась публічної діяльності та мала суспільних інтерес. А оскільки оскаржувані судження у цій справі становлять суспільний інтерес, межа доспустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо них є значно ширшими.

Оспорювана інформація є предметом суспільного інтересу, стилістика інформації та застосовані мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти стосовно особи позивача, є вирваними із контексту, що стали підставою для висновку про те, що баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію порушено не було.

Так, з урахуванням наведеного, а також доказів, наявних в матеріалах справи, можна дійти висновку про те, що спірні висловлювання є оціночними критичними судженнями з огляду на неможливість їх сприйняття в якості твердження про вчинення безпосередньо позивачем конкретної дії.

Отже, поширення таких висновків відповідачами повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь-якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації, отриманої з різних джерел.

Аналогічні правові висновку містяться у постановах Верховного Суду від 09.12.2020 року, справа №758/10884/16-ц, від 12.08.2018 року, справа №697/4318/16-ц, від 22.05.2019 року, справа №757/22307/17-ц, від 11.09.2019 року, справа №757/40646/17-ц, від 17.01.2020 року, справа №343/1867/17, від 04.11.2020 року, справа №757/30984/18-ц.

Окрім цього, надаючи оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам суд приходить до висновку, що позивачем не доведено того, що спірна інформація стосувалась безпосередньо Позивача. Найменування Товариства з обмеженою відповідальністю «ПХУ ЛЕХМАР» («PHU Lechmar» LLC та імена його учасників чи працівників у виступі Відповідача 1 не згадувалісь ні прямо, ні опосередовано. Позивачем не наведено у позовній заяві будь-яких даних, як і не надано належних та допустимих доказів, які підтверджували би, що ця інформація стосувалась виключно саме позивача. Посилання останнього на те, що вони є єдиною польською фірмою, яка постачає озброєння є з нов. ж таки нічим не підтвердженими, безпідставними та необґрунтованими.

При цьому, клопотання щодо проведення лінгвистичної та будь-якої іншої експертизи позивачем заявлено не було.

При цьому, що стосується заявлених позовних вимог, до відповідача 2 стосовно поширення такої інформації, окремо слід зауважити на такому.

Відповідно до статті 84 Конституції України та статті 3 Регламенту Верховної Ради України засідання Верховної Ради України є відкритими і гласними, крім випадків встановлених законом.

Відповідно до частини шостої статті 3 Регламенту Верховної Ради України та пункту 1 Постанови Верховної Ради України від 30 серпня 2019 року № 26-ІХ «Про порядок засвідчення роботи Верховної Ради України дев`ятого скликання» (із змінами внесеними згідно Постановою Верховної Ради України від 06.09.2022 року № 2568-ІХ) телеканал «Рада» забезпечує у повному обсязі пряму трансляцію відкритих пленарних засідань Верховної Ради України.

Відповідно до Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні діє правовий режим воєнного стану, запроваджений Указом президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ.

У зв`язку із продовженням дії воєнного стану в Україні в умовах широкомасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України в інтересах національної безпеки та з метою забезпечення заходів безпеки Верховної Ради України в цих умовах схвалено низку заходів, спрямованих на забезпечення безпеки, у тому числі певні обмеження , зокрема, щодо поширення інформації, а також забезпечення безпеки роботи народних депутатів України, керівництва Верховної Ради України та Апарату Верховної Ради України.

Відповідно до пункту 1 Постанови Верховної Ради України від 06 вересня 2022 року № 2568-IX «Про деякі питання висвітлення роботи Верховної Ради України дев`ятого скликання в умовах дії воєнного стану встановлено, що «у період дії воєнного стану в Україні здійснення прямої трансляції відкритих пленарних засідань Верховної Ради України може бути обмежено державним підприємством «Парламентський телеканал «Рада» в інтересах національної безпеки та з метою забезпечення заходів безпеки Верховної Ради України.

Одночасно абзацом першим частини шостої статті 3 Регламенту Верховної Ради України визначено, що у разі встановлення у період дії воєнного стану в Україні обмежень щодо здійснення прямої трансляції відкритих пленарних Засідань Верховної Ради України в інтересах національної безпеки та/або з метою забезпечення заходів безпеки Верховної Ради України, виконання рішень та нормативно-правових актів щодо реалізації єдиної інформаційної політики в умовах воєнного стану відкриті пленарні засідання Верховної Ради України, транслюються державним підприємством «Парламентський телеканал «Рада» у запису в день проведення відповідного пленарного засідання чи у вигляді створеної програми, а якщо це неможливо - у перший тиждень трансляції Державним підприємством «Парламентський телеканал «Рада» програм згідно з розкладом після дня проведення пленарного засідання чи створення відповідної програми».

При цьому, достеменно встановлено, що телеканал «Рада» не може самостійно приймати рішення щодо оприлюднення відеозаписів відкритих пленарних засідань Верховної Ради України, а діє у відповідності до Регламенту Верховної Ради України та Постанови Верховної Ради України від 30 серпня 2019 року № 26-ІХ «Про порядок засвідчення роботи Верховної Ради України дев`ятого скликання» (із змінами внесеними згідно Постановою Верховної Ради України від 06.09.2022 року № 2568-ІХ) якими прямо покладено на телеканал «Рада» обов`язок забезпечувати трансляцію відкритих пленарних засідань Верховної Ради України.

В тому числі саме з метою забезпечення відкритості і гласності роботи Верховної Ради України відеозаписи відкритих пленарних засідань Верховної Ради України оприлюднюються на YouTube-каналі "Телеканал Рада".

Оскільки законом визначено, що засідання Верховної Ради України є відкритими і гласними, відтак інформація, озвучена на цих засіданнях, також автоматично є відкритою.

Отже, відеозапис відкритого пленарного засідання Верховної Ради України за 03.12.2024 є незмінною трансляцією пленарного засідання, що є об`єктивним висвітленням подій.

Відтак, телеканал «Рада» не є автором спірних висловів, а також відсутня дія та умисел телеканалу «Рада» у порушенні прав Позивача.

Телеканал «Рада» не має повноважень та можливості перевіряти достовірність інформації, що озвучується народними депутатами України під час пленарних засідань Верховної Ради України. Позивачем протилежне не доведене та не обґрунтовано жодними доказами.

3 огляду на вищезазначене, відео під назвою «Пленарне засідання Верховної Ради України 03.12.2024р; в мережі Інтернет на YouTube каналі «Телеканал «Рада» розміщено телеканалом «Рада» в незмінному вигляді (без редакційних правок) правомірно, в порядку, установленому законом з метою забезпечення конституційних принципів відкритості і гласності засідань Верховної Ради України.

Окрім цього доречно констатувати, що Законом України «Про інформацію» визначено, що додаткові підстави звільнення від відповідальності медіа та журналістів встановлено Законом України «Про медіа» та іншими законами України (частина четверта статті 30).

Положеннями частини першої статті 117 Закону України «Про медіа» визначено, що суб`єкти у сфері медіа та їх працівники не несуть відповідальності за поширення інформації, забороненої цим Законом, а також інформації, що не відповідає дійсності, порушує права і законні інтереси особи , якщо ця інформація є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень юридичних осіб, державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, народних депутатів України, кандидатів на виборні посади.

Таким чином, відповідно до пункту 4 частини першої статті 117 Закону України «Про медіа» телеканал «Рада» та його працівники не несуть відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, порушує права і законні інтереси особи, оскільки спірна інформація є дослівним відтворенням публічного виступу народного депутата України.

В той же час, слід зауважити, що позивачем не доведено, яким чином оприлюдненою інформацією були порушені його особисті немайнові права або завдано шкоду відповідним особистим благам. Так, ділова репутація може бути предметом договору комерційної концесії, ділова репутація та ділові зв`язки можуть бути вкладом учасника простого товариства у спільну діяльність, ділова репутація має свою вартість (гудвіл) та є однією із складових ринкової вартості юридичної особини.

Отже, можна зробити висновок, що приниження ділової репутації неминуче призводить до зниження прибутку юридичної особи, тобто шкода, нанесена діловій репутації юридичної особи, повинна мати безпосередній та невід`ємний причинний зв`язок з втратами майнового характеру. Наявність таких втрат, зі свого боку, у зворотному зв`язку має визначати наявність шкоди діловій репутації: відсутність втрат майнового характеру має свідчити про відсутність факту паплюження ділової репутації.

Проте позивачем не надано доказів щодо наявності будь-яких втрат майнового характеру (упущена вигода, прямі збитки), їх розміру. А саме доведений та встановлений розмір таких витрат і складає розмір майбутніх витрат на відновлення ділової репутації. Не надано доказів і того, що мали місце втрати немайнового характеру.

За вищевказаних обставин в сукупності відсутні правові підстави для задоволення позову про визнання інформації недостовірною та такою, що порушує ділову репутацію позивача, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги безпідставними, такими, що не знайшли підтвердження при розгляді справи, оскільки доказів щодо обставин у цій справі та якими доказами підтверджується приниження ділової репутації внаслідок поширення відповідачем 1 спірної інформації, позивачем не надано, а, отже, позов не підлягає задоволенню у зв`язку з його не обґрунтованістю.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 34, 68 Конституції України, ст. ст. 23, 91, 94, 200, 277 ЦК України, ст. ст. 1, 5, 30 Закону України «Про інформацію», постановою Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст. ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-82, 89, 95, 141, 174, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю «ПХУ ЛЕХМАР» до ОСОБА_4 , Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» про захист ділової репутації, спростування недостовірної інформації - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання в 30-ти денний строк апеляційної скарги з дня складання повного тексту.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ПХУ ЛЕХМАР» (01011, м.Київ, вул. Панаса Мирного, 7)

Відповідач 1: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач 2: Державне підприємство «Парламентський телеканал «Рада» (01008, м.Київ, вул. Садова, 3-А).

Дата складання повного тексту рішення 18.07.2025р.

Суддя Т.В.Остапчук