Справа № 183/4866/24
№ 2/183/885/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2025 року Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Дубовенко І.Г., за участю секретаря судового засідання Зозулі В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності на нерухоме майно,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Щербини С.В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Чебикіна С.В., суд

у с т а н о в и в :

14 травня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просить припинити право відповідача на 1/4 частку будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на вказану частину будинку.

В обґрунтування позову зазначила, що будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності: матері позивача ОСОБА_3 в розмірі 1/2 частина, ОСОБА_1 в розмірі 1/4 частина та ОСОБА_2 в розмірі 1/4 частина. ОСОБА_1 колишній чоловік ОСОБА_1 , який після розірвання шлюбу не мешкає у зазначеному будинку та не користується ним. Більше того, після розірвання шлюбу спільне користування будинком стало неможливим, тому як це приносить незручності їй та її сім`ї. Також, через те, що спірний будинок має лише дві житлові кімнати, площею 8,8 кв.м. та 10,5 кв.м., що не відповідає нормі жилої площі в Україні на одну особу (13,65 кв.м.), передбачену ст. 47 ЖК України, усе вищенаведене вказує, що 1/4 частина вказаного будинку є незначною, а будинок неподільним. Відповідач проживає у м.Дніпро у квартирі, що належить йому на праві приватної власності, не приймає участі в облаштуванні спірного будинку, комунальні платежі не сплачує, а тому припинення його права власності на 1/4 частину будинку не завдасть йому істотної шкоди. Позивач іншого місця проживання не має, проживає у спірному будинку разом з матір`ю. Відповідно до звіту про незалежну оцінку житлового будинку, вартість спірного будинку складає 362000 грн, а тому нею внесені на депозитний рахунок кошти, в розмірі вартості 1/4 частини будинку, тобто 90500 грн. Посилаючись на вимоги ст. 365 ЦК України просить задовольнити її позовні вимоги.

Відповідачем відзив не поданий.

Третьою особою подані через канцелярію суду письмові пояснення, у яких вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню, посилалася на те, що їй на праві приватної власності належить 1/2 частина будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; інша половина будинку належить позивачу та відповідачу по 1/4 частині кожному. Відповідач не приймає участі в утриманні вказаного будинку, не несе витрати на комунальні послуги, участі у ремонтних роботах не приймає, участі у благоустрої двору та прибудинкової території не приймає, внаслідок чого вона та її донька роблять це самотужки. Між сторонами як під час шлюбу так і після його розірвання часто виникали суперечки, скандали з приводу нерухомого майна. Відповідач навіть звертався до суду з позовом про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу.

Ухвалою суду від 19 червня 2024 року позовна заява ОСОБА_1 прийнята до провадження суду, у справі відкрите загальне позовне провадження, призначене підготовче засідання.

06 листопада 2025 року підготовче провадження у справі закрите та призначений судовий розгляд справи.

У судовому засіданні позивач у повному обсязі підтримала свої позовні вимоги та, посилаючись на ті ж підстави, просила суд задовольнити його. Пояснила, що вона мешкає у спірному будинку. У неї з відповідачем склалися неприязні стосунки, що позбавляє можливості спільно користуватися вказаним будинком, більш того площа кімнат у будинку не дозволяє використовувати його спільно; нею внесено на депозитний рахунок вартість 1/4 частини будинку. Після розірвання шлюбу, ОСОБА_2 приїжджав до спірного будинку та крушив домоволодіння, бив вікна, через що нею 4 рази викликалася поліція. Відповідачу вона не пропонувала варіантів спільного використання цього будинку, вона пропонувала йому сплатити вартість його частки. Вона мешкає у спірному будинку з лютого 2020 року, коли ОСОБА_2 вигнав її з квартири, де вони мешкали у м.Дніпро. Після придбання спірного будинку вони разом робили у будинку електрику, а з лютого 2020 року усе у будинку вона почала робити без відповідача.

Представник позивача також підтримав позовні вимоги позивача у повному обсязі та, посилаючись на те, що частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі, тому як кімнати у будинку не відповідають нормам житлової площі, передбаченим ст. 47 ЖК України; спільне володіння і користування спірним будинком є неможливим через неприязні стосунки між сторонами; припинення права власності на 1/4 частину спірного будинку відповідача не завдасть істотної шкоди його інтересам співвласника, тому як він має інше житло у м.Дніпро. Враховуючи, що позивачем внесено на депозитний рахунок вартість 1/4 частини спірного будинку просить постановити рішення про припинення права відповідача на 1/4 частку у спільному майні. Визнавши право власності на цю частку за позивачем. Через те. що інший співвласник ОСОБА_3 не заперечує.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Пояснив, що спірний будинок придбавався для його використання, як дачного будинку із земельною ділянкою Дійсно після розірвання шлюбу позивач не надає можливості йому будь-яким чином користуватися своєю часткою у домоволодінні. У будинку перебувають його речі, а на подвір`ї є окрема споруда, де зберігають інструменти. Щодо неможливості спільно використовувати цей будинок зазначає, що ним можливо спільно користуватися, однак у зв`язку з тим, що позивач його не підпускає до спільного майна він не може надати відповідне дослідження щодо можливості виділення в натурі його частки. Позивачем не доведено, що його частка не може бути виділена в натурі; позбавлення його власності 1/4 частиною будинку завдасть йому істотної шкоди тому як будинок придбавався, щоб мешкати у ньому на пенсії, мати господарство. Після придбання будинку разом його ремонтували, а коли ремонт вже майже закінчили відповідач почала конфліктувати, забрала речі та виїхала з квартири у м.Дніпро. Він дійсно приїжджав до м.Самар, намагався мирно врегулювати питання спірного використання будинку, однак позивач не пускала його, з цією метою звала двох чоловіків, у зв`язку з чим він вимушений був викликати поліцію. Дійсно стосунки з позивачем не хороші, однак це не є підставою для позбавлення його права власності у спільному майні. Вважає, що його частину можна виділити, щоб він користувався нею. На даний час таких вимог він не заявляв, тому як захищає свої інтереси від того, щоб позивач не позбавила його права власності. Сума, внесена на депозитний рахунок в розмірі 90500 грн не відповідає вартості 1/4 частини спірного домоволодіння.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, з огляду на наступне. Припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників регулюється положеннями ст. 365 ЦК України. Щодо незначної частки відповідача, то позивач сама є власником також 1/4 частки, проте не вважає її незначною, оскільки звернулася до суду з означеним позовом. Оскільки частки сторін у праві власності є рівними, то позивач не є належним позивачем для позбавлення відповідача права власності на частку у спільному майні на підставі п. 1 ч. 1 ст. 365 ЦК України. Крім того 1/4 частка права власності у відповідача є не тільки в житловому будинку, але й у земельній ділянці площею 0,0611 га для його обслуговування, а також у господарських будівлях і спорудах (сарай, прибудова та інше) на її території відповідно до Договору купівлі-продажу житлового будинку від 26 вересня 2019 року. Обставини неможливості виділення в натурі частки відповідача нічим не підтверджуються. Позивачем не надано жодного доказу про те, що спірне майно є неподільним. Щодо посилань позивача, що позбавлення відповідача права власності на частину спірного домоволодіння не завдасть йому істотної шкоди, то вони спростовуються наступним відповідач дійсно проживає у власній квартирі у м. Дніпрі, але має бажання використовувати свою частку у спільному житловому будинку для ведення дрібного садово-городнього господарства та відпочинку, іншої нерухомості такого роду у відповідача немає (наприклад, дачі). Те, що відповідач має інше житло - не є вирішальною обставиною для позбавлення його права власності. З огляду на зазначене у задоволенні позову просить відмовити. Також заявив про застосування строку позовної давності до вимог про припинення права відповідача на частку у спільному майні, яка на його думку спливла.

Суд, заслухавши сторін та їх представників, підстави позову та заяв по суті справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

У судовому засіданні встановлено, що будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності: ОСОБА_1 в розмірі 1/4 частина; ОСОБА_2 в розмірі 1/4 частина; ОСОБА_3 в розмірі 1/2 частина, що підтверджується відповідною інформацією з ДРРП від 09.05.2024 року; копією договору купівлі-продажу від 25.09.2019 року з витягом; витягом з ДРРП від 11.03.2024 року; копією судового рішення у справі № 183/3054/20. Будинок за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянціплощею 0,0611 га, яка перебуває у спільному користуванні позивача, відповідача та третьої особи, як співвласників будинку, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Зазначені обставини визнаються учасниками розгляду справи.

29 квітня 2024 року зроблений висновок про вартість об`єкта незалежної оцінки, відповідно до якого вартість житлового будинку з господарчими будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 станом на 29 квітня 2024 року становить 362000 грн, в тому числі 1/4 частка 90500 грн.

З наданих позивачем копій висновків ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.02.2021, 21.05.2021 та 31.08.2021 вбачається, що ОСОБА_1 зверталася до поліції з заявами про те, що ОСОБА_2 розбив вікна та пошкодив інше майно за адресою: АДРЕСА_1 , а також вчиняв сварки. За результатами перевірок ОСОБА_2 пояснив, що він дійсно вимушений був розбити вікно у будинку, тому як не міг потрапити до свого будинку. Щодо вчинення конфлікту очевидців подій конфлікту встановлено не було.

З копій талонів повідомлень від 23.02.2021, 13.05.2021, 21.08.2021, 28.10.2021 вбачається, що у зазначені дати ОСОБА_2 звертався до поліції з заявами щодо намагання захопити його будинок гр. ОСОБА_4 , яка не пускає його до будинку, без його відома замінила замки.

З витягу з реєстру територіальної громади від 14.03.2024 року вбачається, що зареєстроване місце проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

З довідки про реєстрацію місця проживання особи від 08.02.2021 року (додаток № 13), вбачається, що зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

З відомостей виконкому міськради за вих. 1215/0/2-24 від 12.06.2024 року вбачається, що ОСОБА_2 значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 .

З квитанції № 27663 від 14 травня 2024 року вбачається, що ОСОБА_4 внесені кошти у розмірі 90500 гривень на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області у зазначеній цивільній справі.

ОСОБА_3 відповідно до відомостей ДРРП також є власником земельних ділянок з кадастровими номерами: :02:001:0656, площею 7,58 га; :02:001:0074, площею 0,49 га; :02:001:0073, площею 0,89 га. А ОСОБА_2 , також є власником квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 55,7 кв.м.

Правовідносини, що регулюють припинення права на частку у спільному майні, визначені наступними нормами закону.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Частиною 3 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У силу положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

В силу вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Поняття і види права спільної власності визначено статтею 355 ЦК України, відповідно до частини першої якої майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою статті 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга цієї статті).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

Таким чином, при вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування положень статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні, що викладено у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 219/1551/17, від 27 квітня 2021 року у справі № 524/2579/18, від 29 січня 2021 року у справі № 629/511/17.

Слід також зазначити, що правомірність дій суду при встановленні вказаної вище обставини оцінюється з точки зору відповідності принципу об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме: справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Таким чином, для припинення права власності ОСОБА_2 на 1/4 частку будинку за адресою: АДРЕСА_1 необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, тобто чи є відповідна частка незначною і не може бути виділена в натурі, або річ неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника ОСОБА_2 , та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Звертаючись до суду із позовом про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/4 частку будинку за адресою: АДРЕСА_1 , позивач посилається на те, що його частка є незначною і не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування майном є неможливим і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У судовому засіданні встановлено, що розмір частки позивача дорівнює частці відповідача, тобто обидва є співвласниками нерухомого майна по 1/4 частині. Питання щодо неможливості спільного використання спірного майна не підтверджено належними та допустимими доказами, звернення до органів поліції як з боку ОСОБА_4 так і ОСОБА_2 у 2021 році не можуть слугувати свідченням неможливості користування спільним будинком.

Посилання позивача на те, що площа житлових кімнат у будинку менша, ніж встановлена ст. 47 ЖК України мінімальна норма житлової площі на одну особу також не є свідченням неможливості спільного використання спірного майна. В той час, як відповідного експертного дослідження на підтвердження неможливості поділу будинку, неможливості його спільного використання суду не надано.

Суд не може погодитись з твердженням позивача, що припинення права власності ОСОБА_2 не завдасть істотної шкоди його правам та законним інтересам, тому як наявність у нього квартири в м.Дніпро не може бути переконливою підставою при вирішенні питання щодо позбавлення його власності у спірному будинку; більше того будинок розташований на земельній ділянціплощею 0,0611 га, яка перебуває у спільному користуванні позивача, відповідача та третьої особи, як співвласників будинку, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Тобто питання щодо припинення права власності на частину у власності відповідача також припиняє і його право користування вказаною земельною ділянкою. А тому внесена позивачем сума грошової компенсації в розмірі 90500 грн за частку вартості спільного нерухомого майна не свідчить про те, що не завдасть істотної шкоди відповідачеві.

Аналіз вищенаведеного, переконує суд в тому, що об`єктивних підстав для позбавлення прав відповідача на володіння, користування та розпорядження своєю власністю у судовому засіданні не доведено, а тому, виходячи із засад справедливості та рівності прав співвласників майна, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 81, 82, 141, 142, 223, 259, 263-265, 268, 272, 273, 274, 280-282 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності на нерухоме майно залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 , електронна пошта:відсутня).

Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 , електронна пошта: невідома).

Третя особа: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 , електронна пошта:відсутня).

Повний текст рішення складений і підписаний 23 липня 2025 року.

Суддя І.Г.Дубовенко