РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2025 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Кузнєцова Д.В.,

секретаря судового засідання Карпішиної С.С.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Арапова О.О.,

представника відповідача адвоката Янчука М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася із указаним позовом до суду, в якому зазначила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 18.07.2002 року та 09.11.2015 року рішенням Богунського районного суду м. Житомира шлюб було розірвано. При цьому у позовній заяві про розірвання шлюбу від 19.08.2015 ОСОБА_2 зазначив, що він добровільно залишив спірний житловий будинок та забрав свої речі. Тобто, за словами ОСОБА_1 , у нього не було ніяких претензій щодо спірного будинку, оскільки він прийшов до неї та її житла фактично без нічого, в подальшому довгий час не працював, а деякий час працював охоронником в банку, де отримував мізерну зарплату. Разом з тим, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 01.07.2021 року визнано будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею 82,8 кв.м, житловою площею 54,3 кв.м), право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 , та земельну ділянку кадастровий №:03:012:0038, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (площею 0,1148 га), право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 , об`єктами спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнано право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на будинок та земельну ділянку по 1/2 частині за кожним. Вказане рішення суду позивач оскаржила в апеляційному порядку. За словами позивача, власником будинку та земельної ділянки вона стала на підставі двох окремих договорів купівлі-продажу від 15.04.2005 року, а спірне нерухоме майно було придбано нею за особисті кошти, одержані від продажу її особистої квартири АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_3 . Також на придбання спірної нерухомості позивач позичила у свого рідного дядька 4 000 дол. США. З огляду на викладене у позовній заяві, з урахуванням уточнених вимог, ОСОБА_1 просить визнати право особистої приватної власності на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий №:03:012:0038 за цією ж адресою, а також покласти на відповідача судові витрати.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 31.01.2023 року позов задоволено частково: визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (нинішня назва ОСОБА_3 ) та земельну ділянку площею 0,1148 га, кадастровий номер :03:012:0038, за адресою: АДРЕСА_1 (нинішня назва ОСОБА_3 ); стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 400 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 8 440 грн. судового збору в дохід держави.

Ухвалою суду від 06.07.2023 року заяву про перегляд заочного рішення задоволено. Скасовано заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 31.01.2023 року у справі №295/10521/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Арапов О.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові, із урахуванням останніх уточнень, просили їх задовольнити. Представник додав, що будинок та земельна ділянка придбані за особисті кошти позивача. Зокрема, позивачем продані дві квартири 11.04.2005 року та 25.09.1999 року. Також напередодні придбання спірного майна позивач позичила у рідного дядька кошти в сумі 4 000 дол.США. Натомість відповідач не приймав участь в придбанні майна, не надавав коштів.

Натомість представник відповідача адвокат Янчук М.О. у судовому засіданні заперечив проти позовних вимог та пояснив, що спірне нерухоме майно придбане в шлюбі за спільні кошти подружжя. Доказів використання позичених та одержаних від продажу квартир коштів позивачкою саме на придбання спірних житлового будинку та земельної ділянки немає. До того ж відповідач не був обізнаний про укладання договору позики, вважає, що такий договір не був укладений. ОСОБА_2 у період перебування у шлюбі із позивачем працював як офіційно, так і не офіційно. Представник просив застосувати строки позовної давності.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 пояснив, що позивач його племінниця, купила одноповерховий будинок за свої гроші. До того продала однокімнатну квартиру та її бабуся ще просто додала їй гроші, за які був придбаний будинок. Як була оформлена земельна ділянка не пам`ятає. На той час позивач перебувала у декреті, відповідач неофіційно десь підробляв. В 2005-2006 роках свідок особисто позичив ОСОБА_1 кошти в сумі 4 тис. дол.США, про що була складена розписка. Гроші досі не повернуті. Будинок був придбаний за 14-16 тис. дол.США. У свою чергу у відповідача на той час не було жодного нерухомого чи цінного рухомого майна.

Свідок ОСОБА_5 пояснила, що спілкується з родиною ОСОБА_6 досить давно. Після народження дитини у ОСОБА_7 виникла ідея щодо придбання будинку. У спадок позивачу дісталася однокімнатна квартира по АДРЕСА_4 , яка була продана приблизно у 2000 році. Пізніше була продана двокімнатна квартира по АДРЕСА_5 . За цей час ОСОБА_8 жодного інтересу до придбання будинку не виявляв. За спільні роки життя не пам`ятає щоб ОСОБА_8 взагалі працював і з цього приводу свідок навіть робила йому зауваження. Після продажу квартир коштів на придбання будинку не вистачало і ОСОБА_7 позичила гроші у дядька. Будинок позивач придбала за власні кошти, відповідач не вкладав кошти ні в ремонт, ні в облаштування будинку. Поки в будинку проживав ОСОБА_8 ніяких змін там не було, відповідач навіть не допомагав ОСОБА_7 обробляти город і в цьому не допомагали родичі, друзі, близькі з його боку. Фізично і матеріально допомагав лише дядько позивача.

Свідок ОСОБА_9 в засіданні пояснила, що позивач її племінниця, її дядько ОСОБА_10 двоюрідний брат свідка. ОСОБА_7 в спадок або в дар від бабусі дісталась двокімнатна квартира, а від матері в спадок однокімнатна квартира. Позивач завжди мріяла про приватний будинок. Коли у неї був старший син вона прийняла рішення продати першу квартиру і придбати приватний будинок. Після підшукання будинку позивач продала другу квартиру і переїхала з сином у приватний сектор. На момент купівлі будинку у позивача не вистачало коштів і вона з цього приводу звернулася до дядька ОСОБА_10 , він не відмовив. Зі слів свідка, чоловік ОСОБА_11 участі у купівлі житла не приймав, він навіть не мав постійних заробітків. На момент придбання будинок був в придатному для проживання стані. Ремонт в будинку розпочався після того, як ОСОБА_7 розлучилась з чоловіком і він там не проживав. В обробці земельної ділянки, яка набувалася разом з будинком, участь брала ОСОБА_7 . Наскільки свідку відомо у власності ОСОБА_12 не було цінного рухомого або нерухомого майна.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази, суд дійшов висновку про те, що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.04.2005 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу жилого будинку, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Катюхою О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1927, відповідно до умов якого ОСОБА_1 прийняла у власність (купила) належний продавцю на праві приватної власності жилий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Згідно з п. 2.1 договору продаж зазначеного жилого будинку провадиться за 33 943,00 грн., які покупець сплатила продавцю до підписання цього договору.

На підставі вказаного договору купівлі-продажу за ОСОБА_1 19.04.2005 року було зареєстровано право приватної власності будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 12).

15.04.2005 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Катюхою О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1928, відповідно до умов якого ОСОБА_1 прийняла у власність (купила) земельну ділянку площею 0,1148 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд без зміни її цільового призначення (а.с. 13).

Продаж цей вчинено за суму 19 814,00 грн., які покупець сплатила продавцю до підписання цього договору (п. 2 договору).

В матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 про надання згоди на купівлю дружиною ОСОБА_1 будинку АДРЕСА_1 , та земельної ділянки за цією ж адресою (а.с. 51 т. 2).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.11.2013 року земельна ділянка площею 0,1148 га з кадастровим номером :03:012:0038 за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності (а.с. 17).

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 09.11.2015 року розірвано шлюб, зареєстрований 18 липня 2002 року Гальчинською сільською радою Бердичівського району Житомирської області між ОСОБА_2 та ОСОБА_14 за актовим записом № 4 (а.с. 6).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 01.07.2021 року у справі №295/6079/19 визнано будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею 82,8 кв.м, житловою площею 54,3 кв.м), право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 , та земельну ділянку кадастровий № :03:012:0038, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (площею 0,1148 га), право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнано право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею 82,8 кв.м, житловою площею 54,3 кв.м), та земельну ділянку кадастровий № :03:012:0038, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (площею 0,1148 га) по 1/2 частині за кожним (а.с. 98-99).

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 28.03.2022 року зупинено провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 01 липня 2021 року у цивільній справі №295/6079/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку в спільному сумісному майні до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №295/10521/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю (а.с. 100).

Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Положеннями статті 60 СК України визначено що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У статті 65 СК України передбачено, зокрема, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20), конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

ОСОБА_1 на підтвердження своїх доводів, що спірне майно було придбано нею за особисті кошти, надала суду копію договору купівлі-продажу квартири від 25.09.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. та зареєстрованого в реєстрі за №4569. Зі змісту пунктів 1, 2 договору вбачається, що продаж квартири АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_15 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого відділом приватизації Виконкому Житомирської міської ради народних депутатів 16.12.1996 року за №21952, сторони оцінили в сумі 8 052,25 грн., які продавець одержав до підписання договору (а.с. 18).

За чотири дні до придбання спірного нерухомого майна, а саме 11.04.2005 року ОСОБА_16 продала ОСОБА_17 квартиру АДРЕСА_2 , що належала їй на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального Сєтаком В.Я. 15.09.2000 року. Продаж вчинено за домовленістю сторін за 28 004,00 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири (а.с. 16).

12.04.2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_17 склали акт про те, що покупець сплатив продавцю повну вартість нерухомості, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , в розмірі 94 950,00 грн. згідно договору купівлі-продажу №1783 від 11.04.2005 року (а.с. 134).

21.03.2005 року ОСОБА_1 отримала у позику від ОСОБА_4 4 000 доларів США на придбання земельної ділянки, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , що підтверджується наявною у матеріалах справи копією розписки (а.с. 135).

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у постанові від 03 червня 2024 року по справі справа № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23) відступила від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2020 року у справі № 127/16354/17 (провадження № 61-5698св19) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 523/8319/14-ц (провадження № 61-38040св18) та висловила наступні висновки про застосування норм права:

«Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.

Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність».

Із урахуванням висновків Об`єднаної палати, зроблених у справі № 712/3590/22 та котрі є обов`язковими для судів нижчих інстанцій при застосуванні відповідних норм права до спірних правовідносин, суд вважає, що наявність окремо викладеної нотаріально посвідченої письмової згоди відповідача на укладення позивачем договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 свідчить про придбання такого майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя (а.с. 51 т. 2).

Суд вважає, що під час укладення договорів купівлі-продажу обидва з подружжя висловили свою волю щодо правового режиму майна житлового будинку та земельної ділянки. За наведених обставин, суд дійшов висновку про те, що спірні будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку із чим у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю належить відмовити.

З приводу заяви сторони відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.

Загальна позовна давність (строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові.

Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц вказала, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний Господарського процесуального кодексу України Цивільного процесуального кодексу України Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів; нормативно-правовий акт № 2147-VIII від 03.10.2017">законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний Господарського процесуального кодексу України Цивільного процесуального кодексу України Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів; нормативно-правовий акт № 2147-VIII від 03.10.2017">законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

У даному випадку позивачкою не доведено існування підстав для визнання за нею права особистої приватної власності на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (нинішня назва ОСОБА_3 ) та земельну ділянку площею 0,1148 га, кадастровий номер :03:012:0038, за адресою: АДРЕСА_1 (нинішня назва ОСОБА_3 ). Тому підстав для відмови у позові у зв`язку з пропуском строку давності не вбачається та судом обставини перебігу позовної давності (переривання, зупинення, спливу) не досліджувались.

З огляду на викладене, керуючись ст. 57, 60, 63, 65 ЦК України, ст. 2-5, 10-13, 76-81, 141, 263-265, 352, 354 ЦПК України

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Д.В. Кузнєцов