провадження № 22-ц/824/7997/2025
головуючий у суді І інстанції Мазур Ю.Ю.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 січня 2025 року у справі за позовом Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року, позивач Фірма «Т.М.М.» - ТОВ в особі представника Мельниченко А.В. звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 63 696,50 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 . Між Фірмою «Т.М.М.» - ТОВ та відповідачкою укладено договір про надання житлово-комунальних та інших послуг № 346ж/Лом73а-12 від 27 вересня 2012 року. Однак, ОСОБА_1 належним чином не виконує своїх договірних зобов`язань та норм законодавства щодо повної та своєчасної оплати наданих послуг, внаслідок чого у останньої утворилася заборгованість перед позивачем за період з 1 жовтня 2016 року до 31 липня 2020 року на суму 63 696,50 грн, яку відповідач у добровільному порядку не погашає.

За таких обставин, просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за надані послуги та судовий збір.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 січня 2025 року позов Фірми «Т.М.М.» - ТОВ до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Фірми «Т.М.М.» - ТОВ суму заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 1 жовтня 2016 року по 31 липня 2020 року включно у розмірі - 2 920 грн 61 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог Фірми «Т.М.М.» - ТОВ відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Фірми «Т.М.М.» - ТОВ судовий збір в сумі - 96 грн 27 коп.

Не погоджуючись із указаним рішенням представник Фірми «Т.М.М.» - ТОВ - ОСОБА_2 звернулася до суду із апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Підтримавши доводи заяви по суті справи, поданої до суду першої інстанції вказала, що тарифи за житлово-комунальні послуги розраховуються на підставі фактичних затрат на утримання житлового будинку. На підтвердження фактичних затрат позивач надав суду першої інстанції копії договорів, укладених з контрагентами, про надання відповідних послуг, а також акти виконаних робіт/ наданих послуг.

Усі тарифи позивача відповідають розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Про зміну тарифів позивач повідомляв споживачів шляхом розміщення оголошень, на підтвердження чого долучив фото- та скрінкопії.

Вказує, що зобов`язання відповідача оплатити послуги з утримання будинку та прибудинкової території виникає внаслідок фактичного отримання наданих послуг, а не лише внаслідок укладення відповідного договору.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно вимог ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю з 21 грудня 2010 року по теперішній час надає житлово-комунальні послуги та інші послуги у будинку АДРЕСА_2 та, відповідно, з цього моменту надає послуги з утримання багатоквартирного будинку. Даний факт підтверджується Актом готовності об`єкта до експлуатації від 21 грудня 2010 року.

Між позивачем і відповідачем 27 вересня 2012 року укладено договір №346ж/Лом73а-12 про надання житлово-комунальних та інших послуг.

Предметом вказаного договору, відповідно до п. 1.1. договору є надання виконавцем споживачеві послуг обумовлених даним договором у житловому будинку АДРЕСА_2 , в якому знаходиться приміщення споживача, а саме квартира АДРЕСА_3 , а споживачем - забезпечення своєчасної оплати таких послуг за встановленим розміром, у строки та на умовах передбачених цим договором.

Пунктом 2.2.1. зазначеного договору встановлено, що споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлений цим договором строк.

Згідно п. 3.1. договору споживач сплачує спожиті послуги на підставі рахунку на оплату, який є одночасно актом виконаних послуг не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунком.

Як зазначено в вищевказаному договорі ОСОБА_1 належить право володіння, користування та розпорядження житловим приміщенням №121 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 27 вересня 2012 року.

Вказаний договір є чинним, недійсним в установленому законодавством порядку не визнаний. Докази на підтвердження зворотнього в матеріалах справи відсутні.

Згідно розрахунку суми заборгованості за період з 1 жовтня 2016 року по 31 липня 2020 року відповідачу нараховано 63 696,50 грн заборгованості.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції встановив доведеним, що відповідач свої обов`язки по оплаті житлово-комунальних послуг не виконував належним чином, а тому у нього виникла заборгованість перед позивачем.

В той же час, суд вказав, що позивач в рахунки на оплату послуг, що ним надавалися в період з 1 жовтня 2016 року по 31 липня 2020 року, включав вартість: утримання служби охорони (6218,06 грн); утримання зеленої зони Сонячного годинника (533,61грн); компенсації додаткових витрат на прибирання (219,10 грн); компенсації витрат на механізоване прибирання снігу (89,15 грн); обслуговування шлагбаумів (189,72 грн); обслуговування системи обмеження доступу в будинок (306,82 грн); утримання системи охоронного відео спостереження (287,04 грн); послуг з обслуговування системи будинкового зв`язку (аудіопристрій) (0,00 грн); компенсації за встановлення металевої огорожі (421,18 грн); компенсації витрат на купівлю контейнерів (398,88 грн); опалення (35176,27 грн), однак вказані послуги не передбачені укладеним між сторонами Договором та додатками до нього.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

За змістом статей 322, 360 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом; співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб.

Згідно з положеннями ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: - утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; - купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; - поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Згідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Згідно із статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Такі ж вимоги передбачені в п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року №45.

Тобто, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15 зроблено висновок, що «хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».

Отже під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/ тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов`язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

У даному випадку між позивачем та відповідачем існують договірні відносини, за якими у житловому будинку АДРЕСА_2 , позивачем надавалися житлово-комунальні послуги, нарахування плати за які здійснювалося відповідно до виставлених рахунків, які відповідачем не оспорені.

Матеріали справи свідчать, що позивачем на підтвердження своїх вимог було надано копію акту звірки та деталізовані структури тарифів, розрахунки вартості витрат.

При цьому, зобов`язання відповідача оплатити послуги з утримання будинку та прибудинкової території виникає внаслідок фактичного отримання наданих житлово-комунальних послуг, а не лише внаслідок укладення відповідного договору.

Також, слід відмітити, що Порядком формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року №869 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) було визначено розмір та порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Пунктом 2 цього Порядку встановлено, що тариф на послуги розраховується окремо за кожним будинком залежно від запланованих кількісних показників послуг, що фактично повинні надаватися для забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій з урахуванням переліку послуг згідно з додатком до цього Порядку. З власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та власниками, орендарями нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) укладається договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (далі - договір про надання послуг). Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Копія такого рішення є невід`ємною частиною договору про надання послуг.

Тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлено Розпорядженнями Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 01 серпня 2017 року №932, від 01 червня 2018 року №937, з яких вбачається, що було внесено зміни до Тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надають виконавці цих послуг по кожному будинку окремо для здійснення розрахунків із споживачами, а саме: з 01 вересня 2017 по 01 липня 2018 року - 6,44 гривень за 1 метр квадратний, з 01 липня 2018 по 01 липня 2019 року - 8,70 гривень за 1 метр квадратний, з 01 липня 2019 року - 10,89 гривень за 1 метр квадратний

В матеріалах справи містяться деталізовані звіти щодо складових тарифу на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій у житловому будинку АДРЕСА_2 , які відповідають встановленим розпорядженнями КМДА тарифам.

Отже, з розрахунку 110,8 м. кв. загальної площі квартири АДРЕСА_1 за послуги з утримання будинків і спору та прибудинкової території за період з 1 жовтня 2016 року по 31 липня 2020 року ОСОБА_1 мала сплатити 93 276,84 грн, з яких сплатила 29 580,34 грн, а тому з відповідача підлягає до стягнення 63 696,50 грн (93 276,84-29 580,34).

Також спростовуються Додатком №1 та № 2 до договору №346ж/Лом73а-12 про надання житлово-комунальних та інших послуг від 27 вересня 2012 року висновки суду першої інстанції про те, що послуги з: утримання служби охорони (6218,06 грн); утримання зеленої зони Сонячного годинника (533,61грн); компенсації додаткових витрат на прибирання (219,10 грн); компенсації витрат на механізоване прибирання снігу (89,15 грн); обслуговування шлагбаумів (189,72 грн); обслуговування системи обмеження доступу в будинок (306,82 грн); утримання системи охоронного відео спостереження (287,04 грн); послуг з обслуговування системи будинкового зв`язку (аудіопристрій) (0,00 грн); компенсації за встановлення металевої огорожі (421,18 грн); компенсації витрат на купівлю контейнерів (398,88 грн); опалення (35176,27 грн), не передбачені укладеним між сторонами Договором та додатками до нього.

Більш того, на підтвердження як дійсності так і вартості таких послуг позивач долучив до позову копії відповідних договорів та актів наданих робіт, у тому числі: на постачання теплової енергії у гарячій воді; на виконання робіт по технічному обслуговуванню ліфтового обладнання; на технічне обслуговування і ремонт обладнання об`єднаної диспетчерської системи; про надання охоронних послуг; про надання послуг з прибирання; про надання послуг з технічного обслуговування та поточного ремонту устаткування систем відеоспостереження; на вивезення твердих побутових відходів; на обслуговування шлагбаумів та воріт; та ін.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За встановлених вище обставин, колегія апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст.382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, з ОСОБА_1 на користь Фірми «Т.М.М.» Товариство з обмеженою відповідальністю підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 2 102 грн, а за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 3 153 грн, а всього 5 255 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністюзадовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю () заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 1 жовтня 2016 року по 31 липня 2020 року у розмірі 63 696 (шістдесят три тисячі шістсот дев`яносто шість) грн 50 коп. та судовий збір за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанцій у розмірі 5 255 (п`ять тисяч двісті п`ятдесят п`ять) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба