Справа № 183/3484/25
№ 2/183/3273/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2025 року місто Самар Дніпропетровської області

Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Дубовенко І.Г., за участю секретаря судового засідання Зозулі В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності, суд

в с т а н о в и в :

10 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить:

- припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на частку незавершеного будівництва житлового будинку 44,5% готовності, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 163,2 кв.м., житловою площею 79,1 кв.м.,

- визнати за ОСОБА_2 право власності на частку незавершеного будівництва житлового будинку 44,5% готовності, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 163,2 кв.м., житловою площею 79,1 кв.м.,

- стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача компенсацію вартості частки незавершеного будівництва житлового будинку 44,5% готовності, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 163,2 кв.м., житловою площею 79,1 кв.м. в розмірі 420300,00 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на те, що з 28 серпня 1999 року позивач знаходилась у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу неповнолітніх дітей ми вже не маємо. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 183/1028/22 від 04.11.2022 року шлюб між ними було розірвано. Під час спільного життя з відповідачем, а саме 19.12.2013 року, за спільні сумісні кошти, вони придбали нерухоме майно незакінчений будівництвом житловий будинок 44,5 відсотків готовності, з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці держфонду площею 0,1000 га, кадастровий номер :02:081:0228, цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Договір було засвідчено приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Куліш Ю.О. за р.№ 8583. На підставі договору дарування частини незавершеного будівництвом житлового будинку від 23.01.2023 року, відповідач передав позивачу у власність (подарував) частину незавершеного будівництвом житлового будинку 44,5 відсотків готовності, з надвірними побудовами. Таким чином, на сьогоднішній день власниками вищевказаного домоволодіння є позивач та відповідач. Враховуючи взаємовідносини з відповідачем, спільне користування домоволодінням між ними є неможливим, фактично в кожного з нас створені нові сім`ї. Позивач зверталася до відповідача з питанням добровільного вирішення спору, але це не призвело до позитивного результату, тому позивач звернулась з вказаним позовом до суду.

Відповідачем відзиву на позовну заяву не подано, подано заяву про визнання позовних вимог та сплату компенсації за частку у спільному майні.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2025 року провадження у справі відкрито, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання.

23 червня 2025 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання сторони не з`явилися. Позивачем подано заяву про розгляд справи за її відсутності, просить позовні вимоги задовольнити. Підтверджує, що відповідачем сплачену їй компенсацію за 1/2 частину спірного майна, у зв`язку з чим, просить припинити її право власності на частку у спільному майні, визнавши за відповідачем право власності.

Відповідачем подано заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги позивача визнає, сплатив їй компенсацію за 1/2 частину у спільному майні, а тому просить припинити право власності позивача на спільне нерухоме майно, визнавши за ним право власності на нього в цілому.

На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Суд, дослідивши підстави позову, заяви по суті спору подані сторонами, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності встановив такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 28 серпня 1999 року зареєстрували шлюб, про що виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області складений відповідний актовий запис № 4. Після державної реєстрації шлюбу прізвище чоловіка « ОСОБА_4 », дружини « ОСОБА_4 ».

04 листопада 2022 року рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 183/1028/22 ухвалене рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Судове рішення набрало законної сили 05 грудня 2022 року.

У період шлюбу між сторонами, а саме 19 грудня 2013 року на ім`я ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Куліш Ю.О. за реєстровим № 8583, сторони придбали нерухоме майно незакінчений будівництвом житловий будинок 44,5 відсотків готовності, з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці держфонду площею 0,1000 га, кадастровий номер :02:081:0228, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, право власності на яке у встановленому порядку було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2

23 січня 2023 року на підставі договору дарування частини незавершеного будівництвом житлового будинку, ОСОБА_2 передав у власність (подарував) ОСОБА_1 1/2 частину вищезазначеного нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Носенком А.А. за реєстровим № 89, право власності на яке у встановленому порядку було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Доказів наявності обтяжень на вказане майно на користь третіх осіб судом не встановлено.

З наданої стороною позивача розписки від 23 червня 2025 року вбачається, що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 420300 грн в якості компенсації вартості 1/2 частки нерухомого майна незакінченого будівництвом житлового будинку 44,5 відсотків готовності, з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки сторони добровільно не домовилися про порядок поділу вказаного майна, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір з приводу поділу сумісного майна подружжя, що підлягає розгляду судом в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як встановлено вимогами ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 5 ЦК України визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.

При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Як встановлено судом, сторони з 28.08.1999 року перебували в зареєстрованому шлюбі, та саме, під час перебування у шлюбі придбали вищевказане нерухоме майно: житловий будинок що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи викладені положення закону на підставі досліджених в судовому засіданні доказів, судом встановлено, що спірне майно придбано сторонами саме під час шлюбу.

Сторонами обставина належності вказаного майна до категорії спільної сумісної власності також не оспорювалась.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Виходячи з цих положень чинного законодавства, правовий режим спільної сумісної власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження спільною сумісною власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 370 та 1 ст. 364 ЦК України, кожен із співвласників має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності у порядку, встановленому ст. 364 ЦК України. За неможливістю такого виділу у зв`язку з неподільністю речі (ч.2 ст. 183 ЦК), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки.

Частиною 1 статті 179 ЦК України встановлено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Частиною 2 статті 183 ЦК України передбачено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

В даному випадку доказів можливості поділу в натурі вказаного спірного об`єкту нерухомого майна суду сторонами не подано.

Також приймаючи до уваги викладене, та виходячи з аналізу зазначених норм у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 358 ЦК України, право співвласника на виділ частки із спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи. При цьому для отримання такої компенсації необхідною умовою є відповідне волевиявлення співвласника. Відповідно до ч.5 ст.71 Сімейного кодексу України присудження одному із подружжя грошової компенсації можливо за умови попереднього внесення одним з подружжя відповідної суми на депозитний рахунок суду. Верховний Суд України в пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. № 11 роз`яснив, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

В даному випадку, після відкриття провадження у справі відповідачем сплачено вказану грошову компенсацію вартості 1/2 частини нерухомого майна.

Таким чином враховуючи вищенаведене, та підтверджений сторонами документально факт придбання вищевказаного спірного майна саме в період шлюбу подружжя, суд вважає за необхідне здійснити його поділ у спосіб визнання права власності за одним з подружжя, який сплатив компенсацію 1/2 частини його вартості.

Відповідно до статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Частина 4 цієї статті передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

В даному випадку визнання позову відповідачем в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд ухвалює рішення про задоволення позовних вимог, оскільки вони обґрунтовані та законні.

Щодо стягнення судового збору, суд зазначає про таке.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з вимогами ч.1 статті 142 ЦПК України, у разі укладання мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

На підставі викладеного, суд вважає, що 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору слід повернути позивачу з державного бюджету, а решту 50 відсотків - стягнути з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.7, 10, 76, 81, 82, 133, 136, 141, 244-245, 247, 259, 263 - 265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину нерухомого майна незавершеного будівництвом житлового будинку 44,5 відсотків готовності, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 163,2 кв.м., житловою площею 79,1 кв.м., припинивши право власності ОСОБА_1 на вказану частку.

Головному управлінню Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області повернути ОСОБА_1 із державного бюджету судовий збір у розмірі 2101 (дві тисячі сто одна) гривня 50 копійок, згідно квитанції № 240326321 від 29.03.2025 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , електронна пошта: відсутня).

Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 , електронна пошта:невідома).

Повний текст рішення складений і підписаний 23 липня 2025 року.

Суддя І.Г.Дубовенко