Справа № 489/7810/23
Номер провадження 4-с/489/12/25
УХВАЛА

25 червня 2025 року місто Миколаїв

Інгульський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

за участі секретаря судового засідання Ковальової С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Інгульського районного суду м. Миколаєва скаргу ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бєлоуса Д.А.у виконавчому провадженні №75531179 та зобов`язання вчинити певні дії

встановив

В березні 2025 року скаржника звернувся до суду з скаргою на дії старшого державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі-відділ) Бєлоуса Д. А. у виконавчому провадженні №75531179 та зобов`язання вчинити певні дії. 22.04.2025 заявник подала уточнену скаргу. Свою скаргу обґрунтовує тим, що на виконанні у Інгульському ВДВС перебуває виконавче провадження №75531179 щодо виконання виконавчого листа у ц/с №489/7810/23 від 03.07.2024. Станом на сьогодні, ОСОБА_2 не вжив жодних заходів для самостійного і добровільного виконання рішення суду.13.01.2025 старшим державним виконавцем Відділу, Бєлоус Д.А. продовжено процедуру звернення стягнення на належну боржникові, ОСОБА_2 , 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 , зокрема згідно із акту державного виконавця описано й арештовано відповідну частку нерухомого майна, всупереч приписів «Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження», затвердженого Наказом МЮУ за № 2432/5 від 05.08.2016 лише після її скарги до суду внесено у виконавчому провадженні за № у АСВИ 75531179. Разом з тим, згідно із постанов державних виконавців від 15.07.2024 та 20.08.2024 початок процедури звернення на майно боржника ОСОБА_2 відбувся шляхом накладення арешту, в тому числі й на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 . 20.03.2025 скаржником отримано від Відділу листа за вих. № 34306 від 17.03.2025 щодо не залучення до участі у виконавчому провадженні суб`єкта оціночної діяльності. Зокрема, повідомлено, що у відповідності до етап і 48 частини 7 Закону України «Про виконавче провадження»: у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. Разом з тим, 18.04.2025 складено акт державного виконавця щодо встановлення реєстрації у відповідних державних реєстрах нерухомого майна за боржником ОСОБА_2 лише 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 . Відсутність інформації у матеріалах виконавчого провадження про інше житло боржника сприяло висновку державного виконавця про єдине таке житло.

Відділ має всі повноваження й законодавчі можливості виконати чинне рішення суду шляхом звернення стягнення на належну боржникові 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 ,що не є єдиним житлом боржника ОСОБА_2 .

З цих підстав просив суд визнати протиправними дії старшого державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Південного міжрегіонального у правління Міністерства юстиції (м. Одеса). ОСОБА_3 щодо видачі акту від 18.04.2025 у вигляді:

- не проведення оцінки вартості у виконавчому провадженні 1/6 частки квартири АДРЕСА_2 буднику АДРЕСА_3 ; не передачі для подальшої реалізації 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 :щодо визначення 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 його єдиним житлом, щодо відсутності про належне боржнику ОСОБА_2 іншого житла в матеріалах виконавчого провадження;

зобов`язати старшого державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Бєлоуса Д.А. залучити експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання до участі у виконавчому провадженні за № у АСВП 75531179 для проведення оцінки нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 , а саме: 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 та звернути стягнення на вказане майно боржника, шляхом примусової реалізації із торгів, у порядку визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

Скаржник та її представник в судовому засіданні 05.05.2025 скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судовому засіданні проти задоволення скарни заперечував, надав суду відзив, в якому вказав, що На виконанні у Відділі перебуває виконавче провадження № 75531179 з виконання виконавчого листа № 489/7810/23 виданого 03.07.2024 Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 42679,88 грн. матеріальної шкоди, 21997,34 грн. втрат від інфляції, 4746,24 грн. 3% річних та 10000 грн. компенсації моральної шкоди.

Згідно акту старшого державного виконавця Центрального відділу ДВС Процько Є.В. від 02.12.2024 на території Центрального району міста Миколаєва не виявлено майно боржника, на яке можливо звернути стягнення. Згідно інформаційної довідки №406175989 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, встановлено що за боржником зареєстровано 1/6 частка квартири за адресою: АДРЕСА_4 . 13.01.2025 державним виконавцем Бєлоус Д.А. проведено опис та арешт 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 та винесена постанова про опис та арешт майна (коштів) боржника.

10.02.2025 винесено доручення Центральному відділу державної виконавчої служби умісті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перевірити наявність будь-якого майна та у разі наявності, здійснити опис та арешт майна боржника за адресою реєстрації боржника АДРЕСА_5 .07.03.2025 згідно акту державного виконавця Центрального ВДВС Процько Є.В. перевірити майновий стан боржника за адресою його реєстрації АДРЕСА_5 неможливо у зв`язку з відсутністю доступу до адреси.Згідно витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва від 08.04.2025 про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_4 , встановлено, що за вказаною адресою зареєстрована дитина2014 року народження.08.04.2025 державним виконавцем Бєлоус Д.А. направлено запит до Сектору опіки та піклування Адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради надати дозвіл на реалізацію нерухомого майна, а саме: 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 , що належить боржнику.Станом на 01.05.2025 відповідь з Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) щодо перевірки майна до відділу не надходила.Згідно акту державного виконавця відділу Бєлоус Д.А. від 18.04.2025 встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 18.04.2025, за боржником зареєстровано 1/6 частку квартири за адресою: АДРЕСА_6 . Відомості про належне боржнику інше житло в матеріалах виконавчого провадження відсутні. Отже 1/6 частка квартири за адресою: АДРЕСА_6 є єдиним житлом ОСОБА_2 .30.04.2025 державним виконавцем Бєлоус Д. А. направлено подання до Ленінського районного суду міста Миколаєва про виділення частки у спільному майні якими він володіє з іншими особами.Таким чином, державним виконавцем вживаються всі передбачені законом, щодо виявлення майна боржника, на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Після виділення судом частки у спільному майні, державний виконавець зможе звернути стягнення на одну із часток житла боржника .

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Відповідно до листа Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 17.03.2025 №34306 згідно відомостей АСВП 07.10.2024 до відділу надійшла заява стягувача про відкриття виконавчого провадження разом з виконавчим документом, виданого 03.07.2024 Ленінським районним судом м.Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 42679,88 грн. матеріальної шкоди, 21997,34 грн. втрат від інфляції, 4746,24 грн. 3% річних та 10000 грн. компенсації моральної шкоди.

Постановою від 12.07.2024 старшим державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 75531179.

22.01.2025 ОСОБА_1 звернулася до Відділу ДВС з заявою щодо вчинення термінових виконавчих дій, а саме направити відповідні запити до державних установ про належне боржнику майно чи кошти, а в подальшому звернути стягнення на таке майно, описати, арештувати й вилучити.

На таке звернення Відділ надіслав ОСОБА_1 відповідь, в якій, зокрема вказав, що 18.02.2025 було направлено доручення про перевірку майнового стану боржника та встановлено, що останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , проте провести виконавчі дії було неможливо у зв`язку з відсутністю доступу до приміщень. Також зазначено з приводу не залучення до участі у виконавчому провадженні суб`єкта оціночної діяльності. У разі, якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника. Станом на 17.03.2025 унеможливлює звернення стягнення на 1/6 частку квартири АДРЕСА_7 , оскільки матеріали виконавчого провадження не містять відомостей, що дане майно не є єдиним майном боржника.

23.01.2025 державним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, відповідно до якої описано та накладено арешт на 1/6 частку однокімнатної квартири по АДРЕСА_4 .

Постановою від 07.04.2025 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника ОСОБА_2 .

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.04.2025 ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 1/6 частки квартири АДРЕСА_8 .

Окрім того, згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.04.2025 державним виконавцем встановлено, що ОСОБА_4 (яка є дружиною боржника ОСОБА_2 відповідно до Актового запису про шлюб №172) належить на праві власності квартира АДРЕСА_9 .

Окрім того, 08.04.2025 державний виконавець звернувся до Сектору опіки та піклування Адміністрації Інгульського району ММР з запитом про надання попереднього дозволу на реалізацію нерухомого майна, а саме 1/6 частки квартири за адресою: АДРЕСА_4 .

Як слідує з матеріалів справи, згідно з рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24.02.2022 у ц/с №489/1034/20, на яке посилається скаржник, відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві власності шляхом вселення; відмовити в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним. У вказаному рішенні суд, зокрема, прийшов до висновку, що вселення ОСОБА_2 буде суперечити моральним засадам суспільства та порушить чинне законодавство щодо забезпечення права ОСОБА_1 на користування своєю часткою квартири, яка є істотно більшою, тому в задоволенні вимог про вселення належить відмовити, що не позбавляє ОСОБА_2 реалізувати своє право в інший спосіб, зокрема шляхом отримання відповідної матеріальної (грошової) компенсації.

Окрім того, з матеріалів справи слідує, що 20.05.2025 державний виконавець Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) звернувся до суду з поданням про визначення частки майна боржника ОСОБА_2 , яким він володіє спільно з ОСОБА_4 .

Ухвалою Інгульського районного суду м. Миколаєва від 19.06.2025 подання державного виконавця задоволено; визначено частку ОСОБА_2 в розмірі 1/2 у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_9 .

Згідно п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішення суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч. 1 ст. 18 ЦПК України).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) кожна людина має право на справедливий судовий розгляд.

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виявлення майна та звернення стягнення на нього здійснюються у порядку, встановленому розділом VII Закону України «Про виконавче провадження» (розділ VIII «Порядок звернення стягнення на майно боржника» Інструкції). Частиною 8 ст. ст. 48 Закону (яка перебуває у розділі VII Закону) передбачає обов`язок виконавця: проводити перевірку майнового стану боржника шляхом виявлення рахунків, електронних гаманців боржника, нерухомого та рухомого майна боржника, майнових прав, отримувати інформацію про доходи боржника.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця). Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно з ч. 7 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якій фактично проживає боржник.

Згідно зі ст.56 ЗУ «Про виконавче провадження» арешт майна(коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти)боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів)боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації,накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів)боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт.

Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29.06.2016 року № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 року за № 1301/29431, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду (в електронній або паперовий формі).

Отже, враховуючи вимоги Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку реалізації арештованого майна, державний виконавець або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна.

Схожі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25.11. 2019 року в справі № 718/482/15-ц (провадження № 61-16089св19) від 10.10.2019 року в справі №751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19).

Матеріали справи містять витяг з територіальної громади м. Миколаєва від 08.04.2025, відповідно до якого в квартирі по АДРЕСА_4 зпоміж інших осіб зареєстрована також неповнолітня дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зв`язку з цим, державний виконавець звернувся до сектору опіки та піклування з запитом про надання попереднього дозволу на реалізацію нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_7 .

Служба у справах дітей Адміністрації Інгульського району ММР відповіла на вказаний запит листом від 14.04.2025, в якому зазначила, що під час продажу житла, в якому зареєстрована дитина неприпустимо зменшення або обмеження житлових прав дитини. Також вказано, що для отримання такого дозволу на продаж житла, в якому зареєстрована неповнолітня дитина, батькам дитини необхідно звернутися до служби.

Актом державного виконавця від 18.04.2025 встановлено, що оскільки 1/6 частки квартири АДРЕСА_7 є єдиним житлом ОСОБА_2 , то відсутні підстави станом на 18.04.2025 для проведення оцінки та подальшої реалізації 1/6 частки такого майна.

Суд зазначає, що законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування згоди на реалізацію виконавчою службою нерухомого майна, в якому зареєстровані неповнолітні. Законодавство передбачає, що за такою згодою до органу опіки та піклування можуть звертатися батьки дітей або їх законні представники, але вони не зацікавлені в примусовій реалізації майна. Водночас у законодавстві не передбачено механізму зобов`язання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати відповідний дозвіл у примусовому порядку.

З наведеного вбачається, що з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду із заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти. Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 2-537/11 (провадження № 61-5415св22).

Що стосується посилання державного виконавця про те, що квартира АДРЕСА_7 є єдиним житлом ОСОБА_2 , то суд зазначає таке.

Поняття «житла» визначене у статті 379 ЦК України, відповідно до якого житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.Під житлом в житловому праві розуміють не тільки житлові (в т.ч. багатоквартирні) будинки та дачі, призначені для постійного проживання, але й відокремлені квартири та інші ізольовані приміщення (наприклад, окремі ізольовані кімнати в квартирах), гуртожитки. Житло є нерухомістю та, окрім цього, має суворо цільове призначення, що обумовлено зростаючою нестачею житла та його особливою соціальною значністю. Житло, за цією статтею, є поєднуючим поняттям, яке включає в себе житловий будинок, квартиру, садибу, котедж, дачу, які розраховані на тривалий строк служби та призначені для проживання. Не можуть вважатися житлом, наприклад, окремі виробничі приміщення, вагончики, підвали, сараї.

Системний аналіз норм законодавства та матеріалів справи дають суду право стверджувати, що квартира АДРЕСА_7 не є єдиним житлом ОСОБА_2 , в розумінні положення частини 7 статті 48 ЗУ «Про виконавче провадження». У рішенні Ленінського районного суду м. Миколаєві від 24.02.2022 у ц/с №489/1034/20 судом встановлено, що вселення ОСОБА_2 до належної йому 1/6 частки квартири АДРЕСА_7 суперечитиме загальним засадам суспільства та порушить чинне законодавство щодо забезпечення права ОСОБА_1 на користування своєю часткою квартири. Відтак, станом на час проведення судового засідання доведеною є обставина не проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_7 .

Тому, державний виконавець прийшов до хибного висновку про не можливість звернення стягнення на таке майно.

Відповідно до п. 8 інструкції з організації примусового виконання рішень, Акт - документ, що підтверджує певні встановлені факти або події. Рішення державного виконавця не можуть оформлюватись актом. В акті від 18.04.2025 державний виконавець Білоус Д. А. надала оцінку певним обставинам і дійшла висновку, що станом на 18.04.2025 відсутні підстави для проведення оцінки та подальшої реалізації частки квартири.

За таких обставин дії державного виконавця по видачі такого акта є протиправними.

В свою чергу щодо вимог скаржника про зобов`язання державного виконавця залучити експерта, суб`єкта оціночної діяльності до участі у виконавчому провадженні №75531179 для проведення оцінки нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 , а саме 1/6 частки квартири АДРЕСА_7 та звернути стягнення на вказане майно боржника шляхом примусової реалізації з торгів, то суд зазначає таке.

Згідно з ч.1 ст.20 ЗУ «Про виконавче провадження`для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, виконавець виносить постанову про залучення експерта або спеціаліста (кількох експертів або спеціалістів), а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання.

Відповідно до п. 1.6 наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Методології проведення антикорупційної експертизи» №1395/5 від 24.04.2017 дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Тобто здійснення органом державної влади дискреційних повноважень може, в деяких випадках, передбачати вибір між здійсненням певних дій і нездійсненням дії.

При цьому, як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд, розглядаючи справи, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень.

Завдання судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Аналогічне роз`яснення надане судам в п. 18 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.05.2012, яке зводиться до того, що суд не має права зобов`язувати державного виконавця до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Про вищевказані висновки зазначив Верховний Суд в постанові від 23 вересня 2021 року у справі №761/19292/19.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що при вирішенні питання щодо зобов`язання вчинити дії, слід виходити з того, що суд не вправі підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження державного виконавця (державної виконавчої служби) щодо вирішення питань, які законодавством віднесено до їх компетенції.

Окрім того, матеріали справи містять звернення до суду державного виконавця з поданням про визначення частки майна ОСОБА_2 у спільному майні, яке судом задоволено. Тобто, реалізувати виконання рішення суду про стягнення боргу з боржника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 можливо шляхом звернення стягнення саме на виділену боржнику частку нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_10 . Це певним чином оптимізує час для проведення відповідних виконавчих дій щодо задоволення вимог стягувача, оскільки, наприклад, виключатиме необхідність звернення до суду державного виконавця з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти.

Тому суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 в частині зобов`язання державного виконавця вчинити певні дії є передчасними та задоволенню не підлягають.

Дослідивши докази, долучені до матеріалів скарги щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що скарга підлягає частковому задоволенні.

Керуючись ст. ст. 259, 260 ЦПК України суд

ухвалив

Скаргу задовольнити частково.

Визнати протиправними дії старшого державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Південного міжрегіонального у правління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бєлоуса Д.А. щодо видачі акту від 18.04.2025 в частині не проведення оцінки вартості у виконавчому провадженні 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 ; щодо визначення 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 його єдиним житлом.

Відмовити в задоволенні вимог скарги про зобов`язання державного виконавця вчинити певні дії та інших вимог.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому копія ухвали суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної копії ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали складено 07.07.2025.

Суддя В. В. Кокорєв