КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю подружжя та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

установив:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що 07 серпня 2015 року він отримав позику від ОСОБА_3 у розмірі 48000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату передачі коштів становило 1013760 грн.

Вказані кошти були надані у позику з метою придбання квартири, що буле самостійно обрана позивачем на власний розсуд.

Відповідно до домовленості, кошти мали бути повернуті до 07 серпня 2025 року.

19 серпня 2015 року між Позивачем та ОСОБА_2 (прізвище після укладання шлюбу ОСОБА_2 ) було укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №2418.

14 березня 2019 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

Рішення суду набрало законної сили 15 квітня 2019 року.

В період шлюбу, а саме 27 січня 2017 року, позивач придбав у ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Ріелті-Актив» двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 71,2 кв.м. згідно нотаріального посвідченого договору купівлі-продажу квартири.

Вартість квартири на момент укладення договору становила 996800 грн (п. 5 Договору).

Згідно п. 11 Договору, розрахунок проводиться наступним чином: Покупець перераховує на поточний рахунок Продавця грошові кошти в сумі 700000 (сімсот тисяч) гривень 00 копійок без ПДВ до 31 січня 2017 року, включно.

Сума грошових коштів, що залишилася (решта), тобто 296800 (двісті дев`яносто шість тисяч вісімсот) гривень 00 копійок з урахуванням зміни вартості квадратного метра на умовах визначених пунктами 8-10 цього Договору, сплачується рівними частинами, щомісячно, в розмірі 24733 (двадцять чотири тисячі сімсот тридцять три) гривні 33 копійки, протягом 12 місяців у термін до 27 січня 2018 року, включно.

На виконання взятих на себе зобов`язань позивач перерахував на поточний рахунок ПАТ «Закритий недиверсифікований корпоративний інвестиційний фонд «Ріелті-Актив» зазначений у договорі у період часу з 27 січня 2017 року по 27 липня 2021 року зальну суму 996800 грн.

02 серпня 2017 року ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Ріелті-Актив» зробило заяву про те, що на розрахунковий рахунок товариства були зараховані від Позивача грошові кошти в сумі 996800 грн за квартиру номер АДРЕСА_2 .

Вказані грошові кошти є повним розрахунком за квартиру.

Дана заява була посвідчена приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Дереберою Т.О. та зареєстрована в реєстрі за №1019.

Право власності на квартиру було зареєстровано за позивачем 02 серпня 2017 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Дереберою Т.О.

Як зазначив позивач, оскільки з середини 2014 року позивач не мав постійного місця роботи, а його дохід був мінливий та непостійний, а сукупний дохід отриманий відповідачем за 2016-2017 роки склав всього 79775,31 гривень, вказана квартира була придбана не за спільні сімейні кошти, а виключно за кошти отримані позивачем у позику до укладення шлюбу з відповідачем.

Позивач пояснив, що на відміну від позивача, який з 2014 року мав мінливий та нерегулярний дохід та відповідача, яка хоча і мала постійне місце роботи, але її заробітна плата була невеликою, ОСОБА_3 , який надав позивачу кошти у позику, з 2006 по 2017 рік був фізичною особою-підприємцем та отримував регулярний дохід, що підтверджується податковими деклараціями платника єдиного податку фізичної особи-підприємця поданих до податкових органів та довідкою наданою Київським управлінням ГУ ДФС у Харківській області.

Отже, на переконання позивача, хоча квартира і була набута позивачем під час шлюбу, кошти, за які вона була придбана є особистими коштами позивача, оскільки були отримані ним у позику до укладення шлюбу та які позивач має повернути у строк до 07 серпня 2025 року, щ підтверджується вищезгаданою розпискою.

Позивач зазначив, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу, на думку позивача, не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи наведене, позивач просив суд:

- визнати квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 71,2 кв.м. особистою приватною власністю ОСОБА_1

- судові витрати покласти на ОСОБА_2 .

Крім цього, у вересні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 19 серпня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві 19 серпня 2015 року, актовий запис №2418, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, Серія НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька - ОСОБА_7 , про що 14 грудня 2016 року складено відповідний актовий запис №493, що підтверджується Свідоцтвом про народження, серія НОМЕР_2 .

За час перебування у шлюбі сторони набули право власності на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 .

Вказана квартира набута на підставі Договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: АДРЕСА_3 , виданий: 27 січня 2017 року.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16 вересня 2018 року, право власності на квартиру АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу квартири, Серія та номер: 77, виданий: 27 січня 2017 року.

Зважаючи на те, що з вересня 2018 року позивач з малолітньою дитиною проживає окремо від відповідача, останній не спілкується ні з позивачем, ні з малолітньою дитиною, утриманням дитини не займається, доступу до спірної квартири не надає, тому розділити майно за взаємною згодою, як це передбачено ч. 2 ст. 69 СК України, не виявилось можливим, у зв`язку з чим позивач вимушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Станом на день подання позову позивачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною, однак з 24 січня 2023 року позивачка працювала в ТОВ «САНДОРА» та загальна сума нарахованого доходу за період з 01 січня 2016 року по 01 лютого 2017 року склала 93682,85 грн, вбачається з Довідки від 10 вересня 2018 року №СА000000405.

Обставинами, що мають істотне значення для вирішення питання про відступлення від засад рівності часток подружжя, є інтереси малолітньої дитини, матеріальним забезпеченням якої займається лише позивач.

Дитина зареєстрована та проживає з позивачем у квартирі її батьків, що за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач з дитиною не спілкується, не займається її матеріальним утриманням та у зв`язку з тим, що відповідач нехтує належним виконанням своїх обов`язків щодо утримання дитини, позивач вимушена була також звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.

Позивач не може розраховувати на належне фінансове забезпечення своє малолітньої дитини зі сторони відповідача, оскільки, останній офіційно не працевлаштований та його заробіток є неофіційним, а тому позивач розуміє, що відповідно до чинного законодавства розмір аліментів на утримання дитини буде мінімальним, якого не буде вистачати на належне забезпечення потреб дитини, а тому витрати по забезпеченню будуть покладатися на неї.

Сторона позивача за зустрічним позовом зазначила, що усі фінансові витрати, які необхідні для забезпечення дитини, покладені на позивача, доказом чого є копії квитанцій, долучені до позовної заяви.

Позивач раніше уявити собі не могла про те, що вимушена буде звернутися до суду з даним позовом та не очікувала на таку пасивну поведінку відповідача по відношенню до своєї дитини, а тому, з урахуванням того, що шлюбні стосунки між сторонами припинені нещодавно, квитанцій зберіглося не дуже багато.

Зазначили, що в окремих випадках суд може відступити від засади рівності часток подружжя враховуючи, що розмір аліментів, які вони одержують є недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Поряд з цим, як зазначає позивач за зустрічним позовом, позивачем взагалі не отримується ніяка матеріальна допомога на утримання дитини від відповідача за зустрічним позовом, який не спілкується з малолітньою донькою та не приймає участі у її утриманні, а позов про стягнення аліментів подається паралельно з цим позовом про поділ майна подружжя.

Позивач за зустрічним позовом наголосила, що дитина проживає разом з нею в квартирі її батьків, чим спричиняє незручності для членів сім`ї, оскільки житлова площа на особу у цій квартирі є меншою, ніж встановлено законом.

У разі задоволення позову в порядку поділу майна, на думку сторони позивача за зустрічним позовом, дитина матиме змогу проживати в окремо ізольованій кімнаті, що забезпечить її духовний розвиток, оскільки, спірна квартира складається з 2 двох кімнат.

Також позивач вважає, що у разі визнання за позивачем права власності на частини квартири, ОСОБА_2 матиме змогу здійснити продаж цієї квартири та купити окрему квартиру для її проживання та проживання дитини.

Крім того, позивач за зустрічний позовом вказала, що позбавлена можливості надати висновок експерта про оцінку майна, оскільки не має доступу до спірної квартири.

На підставі зазначеного позивач за зустрічним позовом просила суд:

- визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 .

- в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 .

- в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2025 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю, - відмовлено у повному обсязі.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, - задоволено повністю.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 .

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 , право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 .

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 , право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави у сумі 9162 грн. 40 коп.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції проігнорував той факт, що хоча квартира і була набута ОСОБА_1 під час шлюбу, кошти, за які вона була придбана є особистими коштами ОСОБА_1 , оскільки були отримані ним у позику до укладення шлюбу та які ОСОБА_1 має повернути у строк до 07 серпня 2025 року, що підтверджується відповідною розпискою.

Так, 07 серпня 2015 року ОСОБА_8 , отримав у позику від свого брата - ОСОБА_3 у розмірі 48000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату передачі коштів становило 1013760 грн.

Вказані кошти були надані у позику з метою придбання квартири, що буде самостійно обрана ОСОБА_1 на власний розсуд.

Відповідно до домовленості, кошти мають бути повернуті до 07 серпня 2025 року.

В подальшому, після отримання коштів у позику, а саме: 19 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (прізвище після укладання шлюбу - ОСОБА_2 ) було укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №2418.

Вже в період шлюбу, а саме 27 січня 2017 року, ОСОБА_1 придбав у ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Ріелті-Актив» двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 71,2 кв.м. згідно нотаріального посвідченого договору купівлі-продажу квартири.

Оплата ОСОБА_1 за купівлю квартири була здійснена ним офіційно через відкритий ним рахунок № НОМЕР_3 у АТ «Райффайзен банк Аваль».

ОСОБА_2 не надала доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 сплатив за квартиру іншими коштами, а не коштами, які він взяв у позику у свого брата.

Отже, хоча формально квартира і була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, фактично кошти, які ОСОБА_1 витратив на придбання квартири були отримані останнім у позику до укладення шлюбу з ОСОБА_2 , а не були спільними сімейними коштами.

Зазначене підтверджується тим, що з середини 2014 року ОСОБА_9 не мав постійного місця роботи, а його дохід був мінливий та непостійний, а сукупний дохід отриманий ОСОБА_2 за 2016 - 2017 роки склав всього 79775,31 гривень, що підтверджується відповідною довідкою про доходи, та якого було явно недостатньо для придбання квартири.

Висновок суду першої інстанції про те, що рівень доходів ОСОБА_3 за період з 01 січня 2010 року по 07 травня 2015 року може свідчити про неможливість запозичення ОСОБА_1 зазначеної у розписці суми є помилковим та не відповідає дійсним обставинам справи та доказам наявним в матеріалах справи.

Вказаний висновок спростовується наступними обставинами та документами:

По-перше, з 2006 по 2017 рік ОСОБА_3 був фізичною особою-підприємцем, що підтверджується відповідним свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця та отримував регулярний дохід, що підтверджується податковими деклараціями платника єдиного податку фізичної особи-підприємця поданих до податкових органів.

Твердження Суду першої інстанції про те, що податкова декларація є неналежним доказом, оскільки не є офіційним документом за підписом уповноваженої особи, а є особисто заповненими формулярами фізичної особи, достовірність заповнення якого суду не доведена є помилковим.

По-друге, в матеріалах справи міститься довідка надана Київським управлінням ГУ ДФС у Харківській області, яка також підтверджує розмір доходу ОСОБА_3 за період 2015-2016 років.

По-третє, ОСОБА_1 надав копію договору про поділ майна, що об`єктом права спільної власності подружжя, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 , який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Хосе Л.М. 05 лютого 2014 року та зареєстрований в реєстрі за №250.

Згідно пл. 3.1 п. 3 вказаного Договору в особисту приватну власність ОСОБА_3 переходять:

Мотоцикл марки SPEED GEAR, модель SG150T-F, 2008 року випуску, шасі (кузов) НОМЕР_4 ;

Автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель S 500, 2001 року випуску, шасі (кузов) НОМЕР_5 ;

Мотоцикл марки HONDA, модель SHADOW, 2001 року випуску, шасі (кузов) НОМЕР_6 ;

Гроші в сумі 226000 гривень.

Станом на дату підписання договору про поділ майна вказана в договорі сума коштів була еквівалентна 19824 доларів США згідно офіційного курсу встановленого НБУ.

Твердження суду першої інстанції про те, що вказаний вище договір не може братися до уваги як доказ наявності у позикодавця грошових коштів, оскільки 27 жовтня 2015 року ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав, за яким останній набув право власності на двокімнатну квартиру, є виключно припущенням суду першої інстанції.

Так, вказана квартира була придбана ОСОБА_3 у шлюбі, що підтверджується відповідною копією свідоцтва про шлюб на спільні заощадження подружжя та заощадження батьків кожного з подружжя, тому її придбання ніяким чином не свідчить про неможливість надання ОСОБА_3 грошових коштів у позику.

По-четверте, ОСОБА_3 був двічі допитаний в судовому засіданні в якості свідка 26 липня 2022 року та 17 жовтня 2024 року та підтвердив, що в 2015 році його брат ОСОБА_1 звернувся до нього з проханням про допомогу, а саме просив позичити йому кошти для придбання квартири.

Оскільки ОСОБА_3 з 2006 по 2017 рік займався підприємницькою діяльністю та мав відповідні заощадження та враховуючи те, що брат раніше неодноразово звертався до нього з проханням про позику та завжди повертав позичені кошти достроково, ОСОБА_3 погодився позичити своєму брату ОСОБА_1 кошти для придбання квартири.

Отже, ОСОБА_1 було надано суду першої інстанції сукупність доказів фінансової спроможності позикодавця ОСОБА_3 надати в позику кошти згідно розписки від 07 серпня 2015 року, які суд першої інстанції не взяв до уваги.

Отже, хоча квартира і була набута ОСОБА_1 під час шлюбу, кошти, за які вона була придбана є особистими коштами ОСОБА_1 , оскільки були отримані ним у позику до укладення шлюбу.

Крім цього, вважає, що суд першої інстанції проігнорував та не надав жодної оцінки заявленому ОСОБА_11 сумніву у достовірності розписок від 15 січня 2017 року та 20 січня 2017 року, поданих ОСОБА_2 більше, ніж через 12 місяців після винесення ухвали про відкриття провадження.

Після того, як суд першої інстанції задовольнив заяву ОСОБА_12 про допит ОСОБА_3 у якості свідка щодо обставин позики ОСОБА_1 грошових коштів для купівлі квартири та прийняв відзив ОСОБА_1 з копіями відповідних доказів, ОСОБА_2 , усвідомлюючи відсутність фактичних та юридичних підстав для обґрунтування своїх вимог, на наступному засіданні подала докази, про які вона раніше за дванадцять місяців слухання справи ніде не згадувала.

На переконання ОСОБА_1 дані докази не існували в час, яким вони датовані та були подані з метою введення суду в оману.

По-перше, ОСОБА_2 не подавала дані розписки разом з позовною заявою та жодним чином не згадувала про них у позовній заяві.

По-друге, батьки ОСОБА_2 раніше вже придбали для своєї доньки квартиру, тому придбання для доньки двох квартир виглядає нелогічним.

Крім того, ОСОБА_2 не надала доказів фінансової спроможності своєї матері для покупки першої квартири та квартири, що є предметом спору, що у сукупності складає близько 85000 доларів США.

Очевидно, що вказані розписки були складені після судового засідання на якому суд першої інстанції прийняв від ОСОБА_12 відзив на позовну заяву ОСОБА_2 з копіями доказів.

Крім того, експерт не зміг перевірити достовірність вказаних розписок, оскільки обидві розписки надані ОСОБА_2 були виконані чорнилами чорного кольору, що унеможливило встановлення часу складення розписки через відсутність у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення абсолютного часу нанесення штрихів рукописних засобів та підписів, виконаних чорнилами.

Той факт, що обидві розписки були виконані одними й тими ж чорнилами також ставить під сумнів їх достовірність.

Суд першої інстанції грубо порушив норми матеріального та процесуального права, відступив від засад рівності часток та визнав за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини квартири за відсутності жодних доказів, які б свідчили про те, що аліментів сплачених ОСОБА_1 недостатньо для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини.

Твердження суду першої інстанції про те, що на момент звернення ОСОБА_2 до суду було відсутнє рішення про стягнення із ОСОБА_1 аліментів, як і відсутні докази того, що він взагалі сплачував аліменти на утримання дитини є недостовірним та не відповідає дійсним обставинам справи.

Так, постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у справі №369/11916/18 з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини у розмірі 813 грн щомісячно, починаючи з 24 вересня 2018 року до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2021 року у справі №369/15061/19, збільшено розмір аліментів та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини у розмірі 3000 грн щомісячно, починаючи з 21 листопада 2019 року до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до довідки-розрахунку від 06 вересня 2019 року, яка видана Васильківським міськрайонним відділом ДВС ГТУ у Київській області, станом на 06 вересня 2019 року борг по аліментах відсутній.

Як вбачається з даних таблиці розрахунку, ОСОБА_1 здійснював сплату аліментів в більших сумах, ніж розмір встановлений судовим рішенням.

Аналогічна довідка-розрахунок була подана ОСОБА_1 01 грудня 2023 року.

Станом на дату подачі апеляційної скарги, ОСОБА_1 також отримав оновлену довідку-розрахунок за період не охоплений попередніми довідками, яка підтверджує відсутність будь-якої заборгованості зі сплати аліментів.

Так, станом на 23 квітня 2024 року всього нараховано аліментів в сумі 84000 грн, та сплачено 100200 грн. Переплата по аліментах становить 16200 грн.

Крім того, разом з відзивом на позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_1 надав копії квитанцій та фіскальних чеків на харчування та дитячі товари, які ОСОБА_1 придбавав для своєї доньки, що свідчить про те, що ОСОБА_1 здійснює фінансову підтримку дитини, забезпечує її необхідними речами та продуктами харчування.

ОСОБА_2 не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження розміру витрат, які вона щомісячно несе на утримання дитини, а також, що розмір аліментів, які вона одержує, недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування.

Таким чином, твердження суду першої інстанції про недостатній розмір аліментів для утримання дитини є безпідставним.

Просив, скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2025 року та ухвалити нове рішення, яким:

Визнати квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 71,2 кв.м. особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, обґрунтований тим, що долучена ОСОБА_1 розписка виготовлена виключно з метою введення суду в оману та підписана не у дату, яка у ній зазначена.

Це свідчить її ламінування, що не дозволило експертам надати відповіді на поставленні судом питання та говорить про те, що ОСОБА_1 вчинив умисні дії по підробленню доказу, який вирішив використати у справі, як такий, що нібито свідчить про обґрунтованість його вимог.

Однак, наголошує на фіктивності долученої ОСОБА_1 розписки, яка написана виключно для долучення її у цю справу та з метою позбавлення права ОСОБА_2 на спірну квартиру.

Так, ніякого боргу у ОСОБА_1 перед його рідним братом ОСОБА_3 не існує, вказана у розписці грошова сума не передавалася.

Про вказане зазначили і свідки, які були допитані судом в рамках розгляду цієї справи.

При цьому, навіть якщо припустити, що гроші були запозичені, матеріали справи не містять доказів того, що за ці кошти була придбана спірна квартира.

В даному випадку звертає увагу на те, що розписка складена 07 серпня 2015 року, поряд з цим, як вбачається з договору купівлі-продажу спірної квартири, такий укладено 27 січня 2017 року, тобто, через 1,5 роки після складення розписки.

Навіть у разі якщо припустити, що ОСОБА_1 дійсно позичив 07 серпня 2015 року кошти у свого брата, ОСОБА_1 не надано доказів того, що спірна квартира була придбана за ці кошти, оскільки, зважаючи на вказані обставини, очевидним є те, що відсутній причинно-наслідковий зв`язок запозичення коштів у 2015 році та придбання нерухомого майна через 1,5 роки.

Відсутність причинно-наслідкового зв`язку вбачається з того, що за 1,5 роки ці кошти могли бути витрачені на інші потреби, в тому числі на потреби сім`ї, зважаючи на те, що через 12 днів після нібито написаної розписки між сторонами було укладено шлюб, а у 2016 році у сторін народилася дитина.

Водночас, як зазначає сам ОСОБА_1 у своєму відзиві та в апеляційній скарзі, у нього були і є невисокі доходи.

Таким чином, навіть у разі запозичення грошових коштів у 2015 році, вказана у розписці сума могла бути витрачена до 2017 року на інші потреби.

Окрім того, грошові кошти на підставі розписки були надані одноразовою сумою на купівлю спірної квартири, однак, як вбачається з п. 11 Договору купівлі-продажу від 27 січня 2017 року, розрахунок проводиться наступним чином: покупець перераховує на поточний рахунок продавця грошові кошти в сумі 700000 грн., сума грошових коштів, що залишилася, тобто, 296800 грн. сплачується рівними частинами щомісячно в розмірі 24733,33 грн. протягом 12 місяців у термін до 27 січня 2018 року включно.

З викладеного виникає питання: навіщо позичати кошти у 2015 році на купівлю квартири, якщо через 1,5 роки купляти її у розстрочку? Логічним є і те, що якби грошові кошти були запозичені ОСОБА_1 у 2015 році на купівлю квартири, то він би одразу її придбав, а не купляв через 1,5 роки, та ще й у розстрочку.

Таким чином, доводи ОСОБА_1 в частині отримання коштів на підставі фіктивно наданої суду розписки свідчать про надуманість та недостовірність фактів віднесення спірного майна до особистої власності ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи наявність у брата грошових коштів, ОСОБА_1 долучає до матеріалів справи договір про поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, та податкову декларацію.

Заявник погоджується з судом першої інстанції щодо того, що декларації не можуть бути доказом, оскільки, не є офіційним документом за підписом уповноваженої особи, а є особисто заповненими формулярами фізичної особи, достовірність заповнення яких суду не доведена.

Щодо договору про поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, яким нібито обґрунтовано наявність у брата ОСОБА_1 грошових коштів - у вказаному договорі зазначено про те, що в особисту приватну власність ОСОБА_3 переходить 226000 грн.

При цьому, 27 жовтня 2015 року братом ОСОБА_1 - ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав, за яким останній набув, в подальшому, право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 (загальна площа: 67,9 кв.м.).

Вказане підтверджується Інформаційною довідкою від 31 січня 2020 року №198448965, що міститься в матеріалах справи.

Відповідно до пошуку в мережі «Інтернет», вказана квартира знаходиться в ЖК «Уютний квартал».

В свою чергу, як вбачається з інформації, яка відображена на офіційному сайті ЖК «Уютний квартал», мінімальна вартість 1 кв.м. двокімнатної квартири в ЖК «Уютний квартал» коштує від 15700 грн.

Таким чином, якщо врахувати площу квартири та взяти до уваги мінімальну вартість 1 кв.м., то вартість усієї квартири складає щонайменше 1067600 грн.

Все це спростовує доводи ОСОБА_1 щодо наявності у його брата ОСОБА_3 грошових коштів, які б останній міг запозичити ОСОБА_1 .

При цьому, звертає увагу на те, що протягом тривалого часу, ще до одруження ОСОБА_2 з ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 заощаджувала грошові кошти для купівлі квартири доньці.

Коли ОСОБА_2 вийшла заміж за ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 вирішила допомогти купити квартиру донці, у зв`язку з чим позичила ОСОБА_2 кошти у розмірі 500000 грн., про що 20 січня 2017 року ОСОБА_2 була написана розписка.

Як вбачається з довідок про доходи, мати ОСОБА_2 - ОСОБА_13 працює провідним економістом з фінансової роботи в Управлінні «Укргазтехзв`язок».

Також, відповідно до вказаних довідок, дохід матері ОСОБА_2 за 2013 складає 102609,76 грн.; за 2014 рік - 110035,18 грн.; за 2015 рік - 107597,73 грн.; за 2016 рік - 148960,08 грн.; за 2017 рік - 191726,17 грн.

Таким чином, розмір отриманого ОСОБА_13 доходу дозволяє дійти висновку, що в останньої була можливість заощадити частину позиченої ОСОБА_2 суми.

Поряд з цим, частину коштів у розмірі 150000 грн. матір ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_14 на підставі розписки від 15 січня 2017 року.

Станом на 20 січня 2017 року ОСОБА_2 було позичено 500000 грн. на підставі розписки від 20 січня 2017 року.

Уся вказана сума була сплачена на підставі договору купівлі-продажу від 27 січня 2017 року.

Отже, про запозичення грошових коштів свідчить наявна в матеріалах справи розписка та покази допитаних у судовому засіданні свідків, які пояснили суду на що, коли та за яких обставин були позичені грошові кошти.

Окрім того, під час перебування у шлюбі сторони вели записи, у яких щомісячно фіксували усі фінансові заощадження на купівлю квартири (копія записів міститься в матеріалах справи), що також свідчить про віднесення спірної квартири до спільної сумісної власності.

Зважаючи на викладені обставини, за час перебування у шлюбі сторони набули право власності на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 .

Додатково звертає увагу на те, що у п. 17 Договору купівлі-продажу від 27 січня 2017 року зазначено про те, що цей договір укладається за згодою дружини покупця, ОСОБА_2 , справжність підпису якої засвідчено ОСОБА_15 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 27 січня 2017 року за реєстром №74.

Спірна нерухомість придбана за сумісні заощадження під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, що вбачається з нотаріально посвідченої письмової заяви ОСОБА_2 .

В самому договорі відсутній пункт про те, що спірна квартира придбавалась за особисті кошти покупця.

Беззаперечно, надання ОСОБА_2 згоди на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири свідчить про належність спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя, оскільки, ОСОБА_2 своїм власноручним підписом підтвердила спільність коштів, за які було придбано спірну квартиру.

Доводи ОСОБА_1 про те, що розписки є недостовірними через те, що долучені до матеріалів справи не з позовною заявою не мають ніякого юридичного підґрунтя та не свідчать про недостовірність доказів.

Доводи ОСОБА_1 про те, що батьками ОСОБА_2 була придбана інша квартира для ОСОБА_2 , по-перше, не доведені, а по-друге, не виключають можливість запозичення ОСОБА_2 коштів.

В частині відступлення від засад рівності часток погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити про те, що в матеріалах справи містяться докази, які свідчать про те, що витрати ОСОБА_2 на утримання дитини свідчать про те, що розмір аліментів, які одержує ОСОБА_2 , є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування малолітньої ОСОБА_7 .

Якщо ОСОБА_1 вважає, що 813 грн. чи навіть 3000 грн. - це сума, за яку можливо належним чином забезпечити дитину, то він певно не є особою, яка забезпечує найкращі інтереси своєї дитини.

При цьому, необґрунтованими та безглуздими є доводи ОСОБА_1 в частині наявності у ОСОБА_2 власного нерухомого майна, зважаючи на те, що відступлення від засад рівності часток покликано на забезпечення потреб дитини саме зі сторони ОСОБА_1 , оскільки, в даному випадку відступлення можна кваліфікувати як компенсація за сплату мінімального розміру аліментів.

Просила, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2025 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 , виданого 19 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано 19 серпня 2015 року шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві 19 серпня 2015 року складено відповідний актовий запис №2418.

Після реєстрації шлюбу дружина отримала прізвище « ОСОБА_2 ».

За час шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилася донька - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 14 грудня 2016 року Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області складено відповідний актовий запис №493.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у цивільній справі №369/11912/18 від 14 березня 2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 19 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №2418, розірвано.

В період перебування у шлюбі, між ПАТ «Закритий недиверсифікованення венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Ріелті-Актив», з однієї сторони, іменоване далі як «продавець», та з другої сторони громадянином України ОСОБА_1 , іменований далі як «покупець» укладено Договір купівлі-продажу квартири від 27 січня 2017 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дереберою Т.О. та зареєстрований в реєстрі за №77.

Відповідно до зазначеного Договору купівлі-продажу продавець передав у власність, а покупець приймає відповідно до умов цього договору нерухоме майно, а саме: квартиру номер АДРЕСА_2 та сплачує грошову суму відповідно до умов договору.

Пунктом 2 Договору купівлі-продажу передбачено, що відчужувана квартира складається з двох житлових кімнат.

Загальна площа квартири становить 71,2 кв.м, в тому числі житлова площа 34,0 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24.

Згідно п.п. 4-5 Договору купівлі-продажу відповідно до відомостей викладених у довідці №27-01/17 про балансову вартість нерухомого майна, виданої ПАТ «ЗНВКІФ «Ріелті-Актив» від 27 січня 2017 року, балансова вартість даної квартири, становить 441440 грн.

Вартість квартири на момент укладення даного договору визначена продавцем в сумі 996800 грн без ПДВ.

Ухвалюючи рішення про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з такого.

Так, ОСОБА_1 зазначав, що оскільки з середини 2014 року позивач не мав постійного місця роботи, а його дохід був мінливий та непостійний, а сукупний дохід отриманий відповідачем за 2016-2017 роки склав всього 79775,31 гривень, вказана квартира була придбана не за спільні сімейні кошти, а виключно за кошти отримані позивачем у позику до укладення шлюбу з відповідачем.

Згідно розписки від 07 серпня 2015 року, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , позивач за первісним позовом отримав позику від ОСОБА_3 у розмірі 48000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складало 1013760 грн.

У розписці зазначено, що вказані кошти надаються у позику з метою придбання квартири, що буде самостійно обраною ним на власний розсуд.

Вказану суму позичальник зобов`язався повернути до 07 серпня 2025 року.

Згідно Висновку експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 06 вересня 2021 року №31972/20-34, встановити час складання розписки, датованої 07 серпня 2015 року, не видається можливим, у зв`язку з тим, що вказаний документ пройшов процес нанесення прозорої плівки (заламінований) з обох сторін аркуша.

Встановити час складання розписки, датованої 15 січня 2017 року, не видається можливим, у зв`язку з відсутністю у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення абсолютного часу нанесення штрихів рукописних записів та підписів, виконаних чорнилами.

Встановити час складання розписки, датованої 20 січня 2017 року, не видається можливим, у зв`язку з відсутністю у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення абсолютного часу нанесення штрихів рукописних записів та підписів, виконаних чорнилами.

При цьому, відсутність можливості встановлення часу складання розписок не може свідчити про недійсність вказаних документів та неможливість врахування їх як належних доказів при розгляді даної справи.

Суд першої інстанції керувався тим, що матеріали справи не містять доказів, що саме кошти, отримані за договорами позики, наданими сторонами, були використані для придбання спірної квартири.

При цьому, розписка, долучена ОСОБА_1 , складена 07 серпня 2015 року, однак спірна квартира набута у власність 27 січня 2017 року, що свідчить про відсутність підстав вважати, що спірна квартира була придбана за рахунок отриманих у позику грошових коштів.

Також, згідно п. 11 Договору купівлі-продажу від 27 січня 2017 року, розрахунок проводиться наступним чином: покупець перераховує на поточний рахунок продавця грошові кошти в сумі 700000 грн., сума грошових коштів, що залишилася, тобто, 296800 грн. сплачується рівними частинами щомісячно в розмірі 24733,33 грн. протягом 12 місяців у термін до 27 січня 2018 року включно.

Водночас, розрахунок за спірну квартиру частинами свідчить про відсутність причинно-наслідкового зв`язку запозичення коштів у 2015 році та придбання нерухомого майна у розрахунку частинами через 1,5 роки.

При цьому, невисокі доходи ОСОБА_1 у той період, про що він особисто зазначає у своєму відзиві, свідчать про відсутність додаткових підстав вважати, що грошові кошти, отримані на підставі розписки, були витрачені на придбання майна, а не на інші потреби.

Крім цього, згідно інформації, наданої Державною фіскальною службою України про розмір заробітної плати (доходи) ОСОБА_3 , за період з 01 січня 2010 року по 07 травня 2015 року, рівень доходів ОСОБА_3 за вказаний період може свідчити про неможливість запозичення ОСОБА_1 зазначеної у розписці суми.

Згідно показів свідків у суді першої інстанції, додатково було встановлено наступне.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 , мала високий дохід, завжди працювала до відпустки по догляду за дитиною, відкладала гроші.

При цьому, ОСОБА_1 мав мінливі заробітки.

Свідок та її чоловік фінансово допомагали подружжю.

Особистих грошей на придбання майна у ОСОБА_1 не було, про укладення договору позики з братом він ніколи не казав.

Свідок ОСОБА_13 повідомив про те, що донька завжди працювала, заробляла і все відкладала для придбання квартири.

Вадим все спільне життя з донькою та задовго до одруження мав хаотичні, мінливі та невеликі заробітки.

Свідку невідомо про те, що гроші на придбання квартири ОСОБА_1 позичив брат.

Зазначає, що він з жінкою позичили кошти подружжю на придбання квартири.

Свідок ОСОБА_14 повідомив про те, що знає родину ОСОБА_16 багато років.

Йому відомо, що гроші позичалися для придбання квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Отже, спірна квартира відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

При цьому, можливість віднесення спірної квартири до спільної сумісної власності вбачається також з того, що в матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 , у якій зазначено про те, що спірна нерухомість придбана за сумісні заощадження під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та вона надає згоду на придбання її чоловіком такого нерухомого майна.

Окрім того, згідно п. 17 Договору купівлі-продажу від 27 січня 2017 року, цей договір укладається за згодою дружини покупця, ОСОБА_2 , справжність підпису якої засвідчено ОСОБА_15 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 27 січня 2017 року за реєстром №74.

Згода ОСОБА_2 на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири свідчить про можливість віднесення її до спільної сумісної власності подружжя.

Позивачка своїм власноручним підписом підтвердила спільність коштів, за які було придбано спірну квартиру, та її згода була посвідчена нотаріально.

Також, суд врахував і те, що у договорі купівлі-продажу не міститься зазначення того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_1 та відноситься до його приватної власності.

Отже, на підставі встановлених обставин справи, та застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання квартири його особистою приватною власністю, задовольнивши при цьому вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

З такими висновками колегія суддів апеляційного суду погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Як роз`яснено судам у п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, висновок суду першої інстанції про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності є вірним.

Щодо вимог позивача за зустрічним позовом та відступаючи від засад рівності часток подружжя, суд зазначив наступне.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2019 року у справі №369/15483/18 визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_7 разом з матір`ю ОСОБА_2 .

На момент звернення ОСОБА_2 до суду було відсутнє рішення про стягнення із ОСОБА_1 аліментів, як і відсутні докази того, що він взагалі сплачував аліменти на утримання дитини.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у справі №369/11916/18 з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі 813 грн. щомісячно, починаючи з 24 вересня 2018 року до досягнення дитиною повноліття.

На підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2021 року у справі №369/15061/19, починаючи з 21 листопада 2019 року ОСОБА_1 сплачує аліменти на утримання спільної доньки у розмірі 3000 грн.

При цьому, оплати ОСОБА_1 інших додаткових витрат на дитину не було встановлено.

Однак, долучені до матеріалів справи докази, зокрема рахунки, чеки, договори про надання послуг свідчать про те, що грошових коштів, наданих ОСОБА_1 на утримання спільної доньки, недостатньо для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини.

З урахуванням того, що спільна дитина сторін проживає з ОСОБА_2 та матеріали справи свідчать про те, що сплачених ОСОБА_1 аліментів недостатньо для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини, суд вважав за можливе відступити від засад рівності часток та в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини квартири.

При цьому, суд не вбачав у витратах позивачки на дитину завідомо непотрібних чи завищених у вартості витрат.

Долучені до матеріалів справи докази свідчать про те, що витрати позивачки покликані забезпечити належний розвиток дитини, не є дороговартісними, однак, розмір аліментів у 3000 грн. та відсутність додаткової допомоги ОСОБА_1 свідчить про те, що вказана сума є недостатньою.

Проте, з висновком суду першої інстанції в частині розподілу спільного майна подружжя, колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За правилами ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про достатність підстав відійти від принципу рівності часток у майні колишнього подружжя, оскільки проживання із позивачем малолітніх дітей не є безумовною обставиною для цього, наявність у відповідача заборгованості зі сплати присуджених судом аліментів також не є належною та достатньою для цього підставою.

Так, ОСОБА_2 не позбавлена можливості у порядку Розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження» звернутися до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця щодо примусового стягнення аліментів з колишнього чоловіка.

Сам по собі факт несплати аліментів не є підставою для збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя (колишнього подружжя) на користь того із батьків, з ким проживає дитина/діти.

Аналогічних за змістом висновків дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постановах: від 16 травня 2018 року у справі №756/15797/14-ц (провадження № 61-11307св18) та від 15 грудня 2021 року у справі №756/15452/17 (провадження № 61-9794св21).

В суді апеляційної інстанції було достовірно встановлено, що заборгованість зі сплати аліментів у ОСОБА_1 , відсутня.

Інших підстав для збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя позивач за зустрічним позовом не навела, судом вони також не встановлені.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи викладене та з огляду на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу, підстав для відступлення від принципу рівності часток у спільному сумісному майні подружжя немає.

Пунктами 1 та 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення слід скасувати в частині розподілу спільного майна подружжя, визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на квартири АДРЕСА_2 за кожним.

В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Пунктом 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог у разі часткового задоволення позову.

Згідно частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При розподілі судових витрат колегія суддів виходить із ціни позову, оплаченого сторонами судового збору при подачі первісного та зустрічного позовів, часткового задоволення позовів та часткового задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2025 року в частині розподілу спільного майна подружжя та розподілу судових витрат по справі змінити.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на квартири АДРЕСА_2 за кожним.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку розподілу судового збору по справі 18613 (вісімнадцять тисяч шістсот тринадцять) грн. 75 коп.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 22 липня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба