Номер провадження: 22-ц/813/3262/25
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - ОСОБА_5

відповідач - Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків

скаржник - Державне підприємство "Сервісний центр морського та річкового транспорту"

представник скаржника - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах Державне підприємство "Сервісний центр морського та річкового транспорту" на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 28 березня 2024 року, ухвалене у складі судді Мазун І.А., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовом до Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому вказував на наступні обставини.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що на підставі наказу №112/к від 12.11.2021р. він був прийнятий на роботу до Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків (надалі ІПДМ) на посаду заступника начальника інспекції. Контракт, як особлива форма трудового договору на виконання роботи на посаді заступника начальника ІПДМ, між сторонами не укладався.

Державною службою морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України було прийнято наказ №113 від 26.04.2022р. «Про реорганізацію Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків». Вказаним наказом передбачено початок процедури припинення ІПДМ шляхом її приєднання до державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» та у відповідності до якого, утворено комісію з реорганізації інспекції.

Після початку процедури реорганізації ІПДМ позивач продовжував працювати на посаді заступника інспекції.

Як стало відомо позивачу, на підставі наказу ІПДМ №08/к від 18.01.2023р., який було підписано головою з припинення інспекції Олегом Липовим , позивача - заступника начальника інспекції з підготовки та дипломування було звільнено з посади заступника начальника інспекції з 02.02.2023р. у зв`язку із реорганізацією інспекції на підставі п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України. Підставою ухвалення наказу про звільнення визначено: наказ Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України №113 від 26.04.2022р. «Про реорганізацію Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків»; попередження про наступне звільнення від 23.06.2022р.; повідомлення від 18.07.2022р.; повідомлення від 30.08.2022р.

Позивач зазначає, що він не отримував та не ознайомлювався з жодним із повідомлень про наступне звільнення, які зазначені в наказі №08/к від 18.01.2023р., відповідач не повідомляв позивача про всі вакантні посади, які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували про день звільнення. Крім того, як стверджував позивач посилаючись на сукупний аналіз ч.1 ст.40, ч.1 ст.49-2 КЗпП України, він продовжував працювати на даній посаді і працював більш ніж 4 місяці після видання наказу №08/к від 18.01.2023р., то вважається таким, що звільнення не відбулося.

Посилаючись на вищевикладене, просив визнати протиправним та скасувати наказ Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків №08/к від 18.01.2023р. «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків та стягнути з Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 236000грн.

В подальшому представник позивача збільшив розмір позовних вимог та просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток зза час вимушеного прогулу в сумі 796000грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 28 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначає, що позивача належним чином не було повідомлено про майбутнє звільнення у зв`язку зі зміною організаційної структури підприємства, а також про перелік наявних вакансій на підприємстві, які б відповідали його освіті, кваліфікації і досвіду роботи та існували у роботодавця з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, у крім того, після дати, коли його мали б звільнити, він продовжував працювати, а отже прийшов до висновку про те, що звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України було проведено з порушенням приписів статті 49-2 КЗпП України, свідчать про порушення права позивача на працю при його звільненні та є підставою для його поновлення на роботі, що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 18.12.2023р. у справі №753/3995/22 та у постанові Верховного Суду від 11.03.2020р. у справі №645/5845/18.

Суд зазначив, що матеріали справи не містять доказів направлення, отримання чи неотримання позивачем вищезазначеного попередження про звільнення та повідомлень, зазначені документи не містять навіть адреси позивача.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача подала до суду апеляційну скаргу, в які просить скасувати рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 28.03.2024 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Вказує, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини у справі, висновки місцевого суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що позивач був звільнений з 02.02.2023, а позовна заява про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу від 01.05.2023 була подана з порушенням строку звернення до суду за вирішенням трудових спорів.

Скаржник вказує, що попередження про наступне вивільнення направлялись ОСОБА_1 23.06.2022, 18.07.2022 та 30.08.2022 одночасно з переліком вакантних посад, наданих ДП «Моррічсервіс», тобто у періоди коли він приймав безпосередню участь у вирішенні питань щодо звільнень. Відповідно ОСОБА_1 був ознайомлений з повідомленнями про подальше звільнення та переліком вакантних посад, а твердження, що він дізнався про факт свого звільнення від інших звільнених працівників Інспекції не відповідає дійсності. Як вбачається з Протоколів ОСОБА_1 приймав участь у засіданнях комісії з реорганізації, на яких зокрема підіймались питання щодо повідомлення працівників Інспекції про можливі звільнення (Протокол № 1 від 28.06.2022), щодо вакантних посад у ДП «Моррічсервіс» та визначення переважного права на залишення на роботі працівників Інспекції (Протокол № 2 від 05.07.2022) тощо.

Вважає, що ОСОБА_1 ввів в оману суд першої інстанції, що і призвело до ухвалення рішення, яким визнано протиправним та скасовано наказ Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків № 08/К від 18.01.2023 р. «Про звільнення заступника начальника Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків ОСОБА_1 » відповідно в матеріалах справи Малиновського районного суду міста Одеси від

В апеляційній скарзі зазначається, що в матеріалах справи відсутні докази, що доводять факт перевірки місцевим судом наявності вакантних в ДП «Моррічсервіс» посад, переліку вакантних посад, а отже, місцевий суд неповно з`ясував обставини у справі, судом не перевірено чи всі вакантні посади були запропоновані позивачу, судом прийнято рішення при неповноті оцінки доказів.

З огляду на викладене вище, судом неповно з`ясовано обставини у справі, висновки не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду. В судове засідання в режимі відеоконференції приєднався представник скаржника та представник позивача, та надали свої пояснення.

Щодо поданих клопотань скаржником апеляційний суд зазначає наступне.

11 липня 2025 року ОСОБА_3 подала до Одеського апеляційного суду доповнення до апеляційної скарги, проте колегія суддів залишає дане клопотання без розгляду та повертає особі, яка його подала, зважаючи на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 356 ЦПК України апеляційна скарга подається у письмовій формі.

Частиною 1 статті 364ЦПК України передбачено, що особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» право на доповнення чи зміну апеляційної скарги може бути реалізовано лише протягом строку на апеляційне оскарження. Стаття 364 ЦПК не надає апеляційному суду права вирішувати питання про поновлення пропущеного строку на внесення змін чи доповнень до апеляційної скарги, тому відповідні заяви, подані після визначеного законом строку, не повинні прийматися до розгляду, а повертаються заявникові ухвалою судді-доповідача.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Статтею 123 ЦПК України передбачено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

З матеріалів цивільної скарги вбачається, що оскаржуване рішення ухвалене судом 28 березня 2024 року, повний текст рішення виготовлено 02 квітня 2024 року, тому останнім днем його апеляційного оскарження є 03 червня 2024 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.03.2024 про відкриття апеляційного провадження клопотання ОСОБА_3 про поновлення строку на апеляційне оскарження на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 28 березня 2024 року було задоволено та поновлено строк ОСОБА_3 на апеляційне оскарження.

Доповнення до апеляційної скарги подані лише 11 липня 2025 року, тобто після спливу встановленого діючим цивільним процесуальним законодавством строку на подання доповнень до апеляційної скарги.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що статтями 354, 364 ЦПК України не передбачено право суду апеляційної інстанції вирішувати питання поновлення пропущеного строку на подання доповнень до апеляційної скарги, який є преклюзивним, а тому відповідні доповнення, подані після визначеного законом строку, не приймаються до розгляду та повертаються заявникам.

Враховуючи, що доповнення до апеляційної скарги подано поза межами встановленого законом строку, а процесуальний закон не передбачає процедури поновлення строку на подачу доповнень до апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про повернення доповнень до апеляційної скарги.

30 квітня 2025 року до апеляційного суду від ОСОБА_3 надійшла заява про допит у якості свідка: члена комісії з реорганізації державної організації «Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків» - ОСОБА_1 .

В обґрунтування клопотання зазначає, що в допит ОСОБА_1 як особи, обізнаної з обставинами справи, є необхідним для всебічного з`ясування фактичних даних щодо механізму прийняття рішень про звільнення в період реорганізації Інспекції. Його пояснення мають істотне значення для встановлення правомірності або протиправності дій Інспекції, оскільки він виконував адміністративну функцію у відповідний період. Окрім того, судове з`ясування реальних обставин можливо лише в разі безпосереднього допиту з можливістю поставлення уточнюючих запитань. Розглянувши заявлене клопотання, дослідивши матеріали справи апеляційний суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи (ч.1 ст.91 ЦПК України).

Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в підготовчому засіданні та під час розгляду справи по суті стороною відповідача не заявлялись клопотання про допити свідків, а також заявник не надала доказів неможливості допиту свідка в суді першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.

З огляду на наведене, у задоволенні клопотання ОСОБА_3, яка діє в інтересах Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» про допит свідка відмовити у зв`язку з порушенням правил стадійності.

Також представником скаржника 11 липня 2025 року було подано клопотання про визнання явки позивача обов`язковою. Колегія суддів вважає, що в задоволенні зазначено клопотання необхідно відмовити зважаючи на наступне.

В силу положень пункту 2 частини 1 статті 43 ЦПК України право брати участь у судових засіданнях є процесуальним правом позивача ОСОБА_1 .

Явка до суду апеляційної інстанції учасника справи не є обов`язковою.

15 липня 2025 року під час судового засідання представником скаржника було заявлено клопотання про зупинення провадження у справі.

Клопотання мотивовано тим, що до ДП «Моррічсервіс» від Слідчого відділу Подільського УП ГУНП надійшло повідомлення про підозру ОСОБА_4 від 07.05.2025, який підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191 КК України, а саме - у розтраті чужого майна, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненого у великих розмірах та в умовах воєнного стану, а також у розтраті чужого майна, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненого повторно, у великих розмірах та в умовах воєнного стану.

Зазначає, що кримінального провадження № 0001217 від 01.06.2024 свідчать про наявність умисних неправомірних дій посадової особи Інспекції, спрямованих на незаконне нарахування заробітної плати ОСОБА_1 у період його перебування за кордоном без оформленого відрядження, що призвело до розтрати коштів у великих розмірах.

Відповідно ОСОБА_3 просить зупинити провадження у зв`язку із відкриттям кримінального провадження в якому переглядається законність нарахування виплат, які були враховані судом першої інстанції. Обставини перебував за межами України ОСОБА_1 є предметом розслідування у межах кримінального провадження № 0001217 від 01.06.2024.

Колегія суддів перевіривши доводи заявленого клопотання, приходить до висновку про відмову в зупиненні провадження, враховуючи наступне.

Згідно п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справ; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

За змістом зазначеної вище норми підставою зупинення провадження у справі є виключно об`єктивна неможливість розгляду даної справи до вирішення іншої справи, тобто неможливість встановлення судом обставин справи, відповідних їм правовідносин та формування судом правових висновків щодо шляхів вирішення спору без вирішення іншої справи.

Відповідно до роз`яснень п.33 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», визначаючи наявність підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, врахувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у праві вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

За змістом вказаної норми зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи, що розглядається в порядку цивільного судочинства, викликається необхідністю встановлення у судовому рішенні по іншій справі фактів, які мають значення для даної справи.

За наведених у клопотанні обставин неможливо зробити висновок про існування перешкод у винесенні постанови за вказаною апеляційною скаргою та оскільки заявником не надано жодних доказів на підтвердження цієї обставини у суду відсутні підстави для зупинення провадження у справі.

Отже, враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, оскільки на виконання положень п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України скаржником не доведена об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи та вважає, що зупинення провадження призведе до затягування строків розгляду справи і є процесуально недоцільним, оскільки обставин, які унеможливлюють розгляд даної цивільної справи, не встановлено.

Крім того, у свою чергу, за умови, коли рішення по цивільній справі матиме значення для ухвалення судом рішення у вказаній цивільній справі, сторони не позбавлені права звернутись до суду із заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач на підставі наказу №112/к від 12.11.2021р. був прийнятий на роботу до Інспекції з питань підоготовки та дипломування моряків (надалі ІПДМ) на посаду заступника начальника інспекції.

Наказом Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України №113 від 26.04.2022р. «Про реорганізацію Інспекції з питань підоготовки та дипломування моряків» було припинено юридичну особу - державну організацію «Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків» реорганізувавши її шляхом її приєднання до державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту»; визначено Державне підприємство «Сервісний центр морського та річкового транспорту» правонаступником усіх прав та обов`язків державної організації «Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків»; для проведення реорганізації державної організації «Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків» призначено комісію у складі, що додається. (т.1 а.с.19-21)

Сторонами не заперечується, що з 02.01.2023р. по 31.01.2023р. позивач перебував у відпустці, що також підтверджується табелем обліку використання робочого часу за січень 2023р. (т.2 а.с.9-10)

Наказом ІПДМ №08/к від 18.01.2023р., який було підписано головою з припинення інспекції Олегом Липовим , позивача - заступника начальника інспекції з підготовки та дипломування моряків було звільнено з посади заступника начальника інспекції з 02.02.2023р. у зв`язку із реорганізацією інспекції з підготовки та дипломування моряків відповідно до частини першої пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Підставою ухвалення наказу про звільнення визначено: наказ Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України №113 від 26.04.2022р. «Про реорганізацію Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків»; попередження про наступне звільнення від 23.06.2022р.; повідомлення від 18.07.2022р.; повідомлення від 30.08.2022р.(т.1 а.с.28)

На копії наказу №08/к від 18.01.2023р. про звільнення позивача із займаної посади підпис позивача про ознайомлення відсутній.

Представником відповідача надані до суду наступні документи:

- попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 від 23.06.2022р., в якому доводиться до відома про реорганізацію Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків та попередження про наступне звільнення через два місяці з дати цього попередження на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку згідно зі ст.44 КЗпП України та надано перелік вакантних посад, який надало державне підприємство «Сервісний центр морського та річкового транспорту»; запропоновано протягом трьох робочих днів з дня отримання повідомлення подати заяву до відділу кадрів, а у разі відмови - у той самий термін повідомити про прийняте рішення відділ кадрів;(т.1 а.с.98)

- повідомлення ОСОБА_1 від 18.07.2022р., в якому зазначається, що його було попереджено про наступне звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, надано перелік вакантних посад; надано для ознайомлення та прийняття рішення профілі посад, що були запропоновані, із зазначенням заробітної плати, функціональних обовязків, тощо з додатком на 7арк.; (т.1 а.с.56-67, 100);

- повідомлення ОСОБА_1 від 30.08.2022р., в якому зазначається, що його було попереджено про наступне звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України та надано перелік вакантних посад, який 23.08.2022р. надало державне підприємство «Сервісний центр морського та річкового транспорту» з додатком на 6арк. (т.1 а.с.96)

Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів направлення, отримання чи неотримання позивачем вищезазначеного попередження про звільнення та повідомлень, зазначені документи не містять навіть адреси позивача.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані, знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Стаття 3 Кодексу законів про працю України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 5-1 Кодексу законів про працю України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Стаття 141 Кодексу законів про працю України визначає обов`язки роботодавця. Роботодавець повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, здійснювати заходи щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню), уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Згідно п.4 ч.1,ч.6 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,39), з ініціативи роботодавця (статті 40,41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

У відповідності до п.1 ч.1, ч.2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно ч.ч.1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають непізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, повідомляє державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Повідомлення має містити інформацію про заплановане масове вивільнення працівників, визначену частиною другою статті 49-4цього Кодексу, та проведення консультацій з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником). Повідомлення обов`язково подається виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику). У разі наявності кількох первинних профспілкових організацій повідомлення надсилається спільному представницькому органу, утвореному ними на засадах пропорційного представництва, а за відсутності такого органу - виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику), що об`єднує більшість працівників цього підприємства (установи, організації).

Як роз 'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 21 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» п. 19 розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті49-2КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018р. у справі №800/538/17).

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. За змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Посилання скаржника на те, що судом не перевірені докази щодо ознайомлення позивача з повідомленнями про звільнення, колегія суддів вважає безпідставними та не обґрунтованими належним чином зважаючи на наступне.

Згідно ч. 3 ст. 29 Кодексу законів про працю України, ознайомлення працівників з наказами (розпорядженнями), повідомленнями, іншими документами роботодавця щодо їхніх прав та обов`язків допускається з використанням визначених у трудовому договорі засобів електронних комунікаційних мереж з накладенням удосконаленого електронного підпису або кваліфікованого електронного підпису.

У трудовому договорі, за згодою сторін, можуть передбачатися альтернативні способи ознайомлення працівника, крім інформації, визначеної п. 4 ч. 1 цієї статті, що доводиться до відома працівників у порядку, встановленому цією статтею.

Матеріали справи не містять доказів домовленості між сторонами трудового договору про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації.

Наказу Інспекції від 24.02.2024 № 15 «Про організацію електронного документообігу» на який посилається скаржник матеріали справи не містять та відповідно не містять підтвердження ознайомлення позивача з даним рішенням.

Колегією суддів, як і судом першої інстанції встановлено, що позивача належним чином не було повідомлено про майбутнє звільнення у зв`язку зі зміною організаційної структури підприємства (факт ознайомлення позивача з кадровими документами по її вивільненню відповідачем не зафіксований, в т.ч. протоколом чи актом, таким чином колегія суддів відхиляє доводи в цій частині), а також про перелік наявних вакансій на підприємстві, які б відповідали його освіті, кваліфікації і досвіду роботи та існували у роботодавця з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору (доказів наявності листа або повідомлення позивача з відмовою від запропонованих вакансій відповідачем надано не було), крім того, після дати, коли його мали б звільнити, він продовжував працювати, а отже прийшов до висновку про те, що звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України було проведено з порушенням приписів статті 49-2 КЗпП України, свідчать про порушення права позивача на працю при його звільненні та є підставою для його поновлення на роботі, що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 18.12.2023р. у справі №753/3995/22 та у постанові Верховного Суду від 11.03.2020р. у справі №645/5845/18.

Щодо посилання скаржника на підписання ОСОБА_1 25.07.2022 о 14:45:21 електронним підписом протоколу № 3 від 19.07.2022, в якому зокрема зазначено: « ОСОБА_4 доповів про надання Моррічсервіс інформації щодо заробітних плат та умов праці по вакантним посадам, які були запропоновані працівникам Інспекції. Також зазначив, що всі працівники Інспекції ознайомлені з інформацією по посадам, що надано Моррічсервісом.», що підтверджується протоколом створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису, колегія судів зазначає наступне.

Відповідно ч. 3 ст. 49-2 КЗпП одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно суд апеляційної інстанції зазначає, що ознайомлення на підписання ОСОБА_1 протоколу №3 від 19.07.2022 року не звільняє роботодавця від обов`язку запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи.

Також колегія судів зазначає, що в судову засіданні в суді апеляційної інстанції представником скаржника не було надано чіткої відповідь на запитання яким саме чином був повідомлений позивач про звільнення з посади та яким документом закріплювався обов`язок позивача користуватися цими електронними засобами. Підтвердження факту ознайомлення та підписання позивачем Наказу Інспекції від 24.02.2024 № 15 «Про організацію електронного документообігу», як вже вищезазначалось, матеріали справи не містять.

З урахування наведеного та з огляду на відсутність доказів належного повідомлення позивача про його майбутнє звільнення у зв`язку зі зміною організаційної структури підприємства й скорочення штату, а також доказів забезпечення йому гарантій щодо подальшого працевлаштування, а також продовження його виконувати свої обов`язки, суд приходить до висновку про законність підстав задоволення вимог про визнання протиправним та скасування наказу Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків №08/к від 18.01.2023р. «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Інспекції з питань підоготовки та дипломування моряків.

Посилання скаржника на те, що позивач був звільнений з посади 02.02.2023, а позовна заява про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу була подана 01.05.2023, тобто з порушенням строку звернення до суду, колегія суддів вважає безпідставними зважаючи на наступне.

Згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Окрім цього, відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України №1236 від 09.12.2020р. «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19,спричиненої коронавірусомSARS-CoV-2» установлено, що з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 30 червня 2023 р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р.№ 211Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, від 20 травня 2020 р.№ 392Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та від 22 липня 2020 р.№ 641Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Відповідно 2020 року по всій території України було запроваджено карантин через COVID-19, дію карантину було припинено з 01.07.2023. Отже, у цій час процесуальні строки за КЗпП України також не застосовувались.

До суду позивач з вказаною позовною заявою звернувся 03.05.2023р.

У зв`язку з тим, що, як вже зазначалось вище, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про належне повідомлення позивача про наступне звільнення, про наявність вакантних посад на підприємстві та вручення йому під підпис наказу про звільнення та з урахуванням того, що на час дії карантину через COVID-19 процесуальні строки за КЗпП України також не застосовувались, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що позивачем місячний термін не пропущений.

Щодо посилання скаржника на відсутність доказів в матеріалах справи, що доводять факт перевірки місцевим судом наявності вакантних в ДП «Моррічсервіс» посад, переліку вакантних посад, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 5, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно посилання скаржника на відсутність доказів, щодо факту перевірки районним судом наявності вакантних місць не є обґрунтованим, адже на суд не покладається обов`язок збирання доказів.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що у подібних трудових спорах саме відповідач зобов`язаний довести законність звільнення працівника, надати відповідні докази, не приховувати їх (постанова Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №273/212/16-ц, постанова Верховного Суду від 03.07.2024 у справі №761/970/22.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням та посилання які містяться в ній є власним трактуванням норм законодавства, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Наведені в апеляційній скарзі які були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність судового рішення, не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 28 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 17 липня 2025 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко