Житомирський апеляційний суд
Справа №278/1224/20 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 68 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 року м. Житомир

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.

секретаря судового засідання Болейко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 278/1224/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання земельної ділянки особистою приватною власністю та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання земельної ділянки, об`єкта незавершеного будівництва та автомобіля об`єктом спільної сумісної власності сторін, визнання права власності на 1/2 частку земельної ділянки, об`єкта незавершеного будівництва та автомобіля

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Янчука Максима Олександровича на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 08 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М. у м. Житомирі

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання земельної ділянки особистою приватною власністю.

В обґрунтування позову зазначив, що з 03.03.2006 до 26.02.2020 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, хоча шлюбні відносини були припинені з січня 2015 року. 21.01.2015 ним за 72100,00 грн, які позичив за розпискою у батьків, було придбано земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:001:0515. У 2018 році розпочав будівництво садового будинку на вказаній земельній ділянці, яке не завершене на час подачі даного позову. На будівництво будинку також позичав кошти в загальному розмірі 11100,00 грн та 3000,00 доларів США. Відповідач не витратила жодної суми ні на купівлю земельної ділянки, ні на будівництво будинку.

Посилаючись на вказані обставини, просив задовольнити позовні вимоги.

У вересні 2020 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. Зазначила, що за час спільного проживання і перебування у шлюбі ними за спільні кошти і спільними зусиллями було набуто таке майно:

- земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :02:001:0515, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок) по АДРЕСА_1 ;

- автомобіль марки VOLKSWAGEN T-5, 2006 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 .

Оскільки це майно набуте сторонами під час шлюбу, тому є об`єктом спільної сумісної власності і частки подружжя у ньому є рівними, отже її частка становить 50 %.

Враховуючи уточнені позовні вимоги (т. 2 а.с. 82-88) просила суд визнати за нею право власності на частку вищезазначеного рухомого та нерухомого майна. Оскільки автотранспортний засіб був відчужений на користь батька ОСОБА_1 ОСОБА_3 без її відому та згоди, вважає, що їй має бути відшкодована половина вартості спірного авто.

Також, просила визнати об`єктами права спільної сумісної власності:

- земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :02:001:0515, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок) по АДРЕСА_1 ;

- грошові кошти в сумі 200000,00 грн, які є вартістю автомобіля марки VOLKSWAGEN T-5, 2006 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 ;

- поділити вказане майно та визнати за нею ( ОСОБА_2 ) право власності на 1/2 частку земельної ділянки та об`єкта незавершеного будівництва (житловий будинок);

- стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки VOLKSWAGEN T-5, 2006 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 , у розмірі 100000,00 грн, припинивши її право власності на частку у вказаному майні.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 08 листопада 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :02:001:0515, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером: :02:001:0515, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Янчук М.О., посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким первісний позов задовольнити в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі. Фактично судове рішення оскаржується в частині визнання земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером :02:001:0515, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та відмови у визнанні цього майна об`єктом особистої власності ОСОБА_1 .

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, Так, відповідачем не було подано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, в той час як ОСОБА_1 такі докази подано на підтвердження факту придбання спірного майна земельної ділянки за особисті кошти.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Янчук М.О. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Ретрик Л.П. доводи апеляційної скарги вважав необґрунтованими та в її задоволенні просив відмовити.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.03.2006 до 26.02.2020 (т. 1 а.с. 24, 25-27).

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.01.2015, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О., ОСОБА_1 набуто у власність земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :02:001:0515, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (т. 1 а.с. 28-29, 30).

У пункті 2 згаданого договору зазначено, що покупку вчинено за згодою дружини покупця, ОСОБА_2 , про що подано відповідну заяву до Стражник Т. О., приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу (т. 1 а.с. 28).

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_2 , що адресована приватному нотаріусу Стражник Т.О. та посвідчена останньою 21.01.2015, вона дала згоду на придбання її чоловіком ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на умовах та за ціною, визначених на його розсуд. (т. 2 а.с. 134).

Відповідно до довідки приватного нотаріуса Стражник Т. О. від 23.04.2021, 21.01.2015 за реєстром №428 було засвідчено підпис ОСОБА_2 на заяві про згоду на придбання чоловіком, ОСОБА_1 , земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за спільні кошти подружжя (т. 2 а.с. 133).

Розпискою від 21.01.2015 ОСОБА_5 , продавець вказаної земельної ділянки, підтвердив факт отримання коштів від покупця ОСОБА_1 за продану ним земельну ділянку АДРЕСА_1 ; та відсутність будь-яких претензій до останнього (т. 1 а.с. 36).

У відповідності до розписок ОСОБА_3 надавав своєму сину ОСОБА_1 грошові кошти для купівлі земельної ділянки та будівництва житлового будинку у період часу з 07.01.2015 по 09.05.2018 (т. 1 а.с. 31-34).

Як вбачається із розписки від 25.04.2017 ОСОБА_6 , яка є сестрою ОСОБА_1 , надала останньому 3000,00 доларів США для будівництва будинку (т. 1 а.с. 35)

Також матеріали справи містять технічну документацію на будівництво житлового будинку:

- повідомлення про початок виконання будівельних робіт будівництво індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_2 , де замовником (забудовником) зазначений ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 43-45);

- будівельний паспорт на будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 117-126), робочий проект внутрішнього газопостачання житлового будинку (т. 1 а.с. 127-163); ескіз намірів забудови (т. 1 а.с. 46-116);

- фінансові документи на підтвердження оплати будівельних та інших матеріалів на будинок (т. 1 а.с. 165-214);

- договори та угоди, пов`язані обслуговуванням індивідуального житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 (газопостачання, постачання електричної енергії (т. 1 а.с. 218-232).

У відповідності до висновку експерта ОСОБА_8 відсоток будівельної готовності станом на дату проведення експертизи об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , становить 51 % (т. 3 а.с. 18-55).

Як вбачається зі змісту листа Територіального сервісного центру №1841 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Житомирській області (філія ГСЦ МВС) від 12.12.2020 №1227, згідно наявної бази даних територіального сервісного центру за громадянином ОСОБА_1 транспортний засіб VOLKSWAGEN T5, д.н.з. НОМЕР_1 , 2006 року випуску, був зареєстрований 16.08.2011. Станом на 10.12.2020 вказаний транспортний засіб за громадянином ОСОБА_1 серед зареєстрованих не значиться (т. 2 а.с. 71). З витягу з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів (т. 2 а.с. 90) слідує, що спірний автотранспортний засіб станом на 26.01.2021 належить ОСОБА_3 , дата державної реєстрації за особою 26.08.2011.

У відповідності до довідки Поліського національного університету від 23.06.2021 №18/63 ОСОБА_2 працює у вказаній установі з 25.09.2001, також зазначені періоди перебування у соціальних відпустках (т. 2 а.с. 151).

Встановивши, що сторони придбали під час перебування у зареєстрованому шлюбі земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції із посиланням на норми ч.ч. 1, 2 ст. 60, ст. 68, ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України, обґрунтовано вважав, що вказане спірне майно - земельна ділянка є спільною сумісною власністю сторін та визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку цієї ділянки.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не свідчать про порушення норм матеріального і процесуального права при вирішенні даного спору.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у ст. 57 СК України. Так, згідно із пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Частиною 3 статті 65 СК України встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути надана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Якщо придбання нерухомості відбувається за особисті грошові кошти, то другий з подружжя має право надати згоду на те, що майно буде придбаватися за особисті кошти в особисту приватну власність, і відобразити цю згоду в умовах договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 466/7242/22 (провадження № 61-6448св24), постанови Верховного Суду від 30 липня 2024 року у справі № 522/10944/21 (провадження № 61-2100св21) за наявності такої згоди спростовується презумпція спільності майна подружжя.

Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто під час спільного проживання у шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності таких осіб на майно, яке набуте ними в цей період, тим з них, який її спростовує.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається суд врахував, що для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю у шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на сторону, яка її спростовує, на підставі належних та допустимих доказів;

Встановивши, що сторони у справі перебуваючи у зареєстрованому шлюбі спільно проживали однією сім`єю, і в період спільного проживання сторін було придбано земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , і оскільки ОСОБА_1 не спростував презумпцію спільності права власності його та дружини ОСОБА_2 на дану земельну ділянку, місцевий суд зробив правильний висновок про визнання цієї земельної ділянки їх спільною сумісною власністю.

Посилання в апеляційній скарзі на розписки про отримання ОСОБА_1 коштів від батька та сестри на придбання спірного майна, є неприйнятними.

З точки зору Верховного Суду, використання договору позики, в якому зазначено цільове призначення коштів (наприклад, на придбання конкретного майна), для спростування презумпції спільності майна подружжя є неприпустимим. Так, у постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 215/1191/17 (провадження №61-9767св22) зазначено, що досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі); касаційний суд зауважує, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулювальна сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим.

Отже, доводи щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені в апеляційній скарзі не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними вимогам позовної заяви, містять суб`єктивне тлумачення скаржником як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлені на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.

Суд апеляційної інстанції враховує практику Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

В частині вирішення спору щодо решти майна незакінченого будівництвом будинку та автомобіля рішення суду не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного розгляду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

За приписами частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційних скарг відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

В силу положень ст. 141 ЦПК України у такому випадку не підлягають відшкодуванню і понесені сторонами витрати на правничу допомогу під час розгляду справи в апеляційному суді.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Янчука Максима Олександровича залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 08 листопада 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 17 липня 2025 року.