ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року м. Херсон

справа №766/3317/24

провадження № 22-ц/819/439/25

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Бездрабко В.О. (суддя-доповідач),

судді: Базіль Л.В.,

Радченко С.В.,

секретар: Олійник К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Зуб І.Ю.,

встановив:

Зміст позовних вимог

В березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Воєводін Микола Микитович про визнання договору дарування недійсним.

Позов мотивовано тим, що позивачу на праві власності належало 15/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Під час виниклого у лютому 2023року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 конфлікту, останній повідомив позивачку про те, належна їй частина житлового будинку за договором дарування перейшла у власність відповідача.

Позивач зазначила, що не бажала укладати з ОСОБА_2 договір дарування нерухомого майна, а мала намір укласти договір довічного утримання, за яким відповідач мав би надавати їй допомогу та підтримку, однак свої обов`язки відповідач не виконує. Вказала, що помилялася щодо правової природи правочину, адже є людиною похилого віку, має хронічні захворювання та потребує сторонньої допомоги; іншого житла немає та після укладення договору продовжує проживати у подарованій частині будинку, що свідчить про відсутність у неї намірів та підстав відчужити своє єдине житло на користь сторонньої особи.

ОСОБА_1 просила визнати недійсним укладений між нею та ОСОБА_2 договір дарування нерухомого майна від 10 лютого 2022року, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіним М.М. щодо відчуження 15/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 03 квітня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано недоведеністю позивачем обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання договору дарування недійсним. При цьому, суд проаналізував зміст оспорюваного договору дарування від 10 лютого 2022року, в якому позивач, серед іншого підтвердила, що не страждає на захворювання, які заважали їй розуміти та усвідомлювати суть і значення укладеного договору; підтвердила відсутність будь-якого стороннього впливу на її волевиявлення, засвідчивши ці обставини особистим підписом.

Суд зазначив, що в ході розгляду справи не знайшли підтвердження доводи позивачки про наявність у неї хворобливого стану на час підписання оспорюваного договору; потребу особи у сторонньому догляді як в теперішній час, так і на час укладення спірного правочину; не доведено наявність неналежної поведінки ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 , внаслідок якої остання зверталась до правоохоронних органів тощо. Суд встановив, що згідно відмітки в паспорті громадянина України позивач після укладення договору дарування змінила зареєстроване місця проживання за іншою адресою, яка є відмінною від адреси розташування житлового будинку.

Доводи апеляційної скарги

Не погодившись з заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 03 квітня 2025 року, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи, просила рішення суду скасувати та постановити у справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Скарга мотивована залишенням поза увагою суду першої інстанції обставин, що на час укладення договору дарування позивач мала похилий вік, не мала іншого житла, відповідач не є її рідною чи близькою людиною. Укладаючи оспорюваний договір, скаржник вважала, що ОСОБА_2 буде її доглядати, придбавати ліки, забезпечувати всім необхідним; договір укладався після перенесеної позивачем хвороби; при наявності помилки щодо правової природи укладеного договору дарування, оскільки насправді бажала укласти договір довічного утримання.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечував проти задоволення скарги та зазначив, що проживав разом з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Саме за пропозицією позивачки був укладений договір дарування нерухомого майна, яка задля спільного проживання сторін подарувала належні їй 15/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на користь відповідача. Після окупації міста Херсона військами рф на початку березня 2022року, відносини між сторонами погіршилися, відповідач залишив місто, виїхавши на підконтрольну Україні територію.

Розгляд справи апеляційним судом

В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомленні згідно вимог статті 128 ЦПК України.

У заяві від 15 липня 2025року представник ОСОБА_1 адвокат Тихоша С.М. просив розгляд справи відкласти у зв`язку із сімейними обставинами.

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зваживши на положення наведеної норми права та врахувавши, що сторона позивача виклала свої доводи та міркування в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів вважала за можливе провести розгляд справи у відсутність не з`явившихся сторін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Фактичні обстави справи, встановлені судом

10 лютого 2022року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір дарування, за яким позивач подарувала відповідачу 15/100 частин у праві власності на домоволодіння під номером АДРЕСА_1 . Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіним М.М., зареєстровано в реєстрі за № 50.

Згідно пункту 17 договору та в окремо поданій й нотаріально посвідченій заяві, зареєстрованій в реєстрі за №49 від 10 лютого 2022року ОСОБА_1 зазначила, що станом на дату написання договору та заяви розуміє значення умов договору дарування та його правові наслідки, підтверджує дійсність наданої нотаріусом інформації, яка необхідна для посвідчення договору, а також підтверджує дійсність її намірів на укладення договору та відсутність будь-яких заперечень щодо кожної з умов договору, і те що він не носить характеру фіктивного або удаваного правочину, а також стверджувала про відсутність будь-якого стороннього впливу на її волевиявлення та відсутність обставин, що примушують укласти цей договір на вкрай невигідних умовах. Позивач підтвердила, що вона не позбавлена дієздатності, не перебуває під опікою та піклуванням, не страждає на захворювання, що заважають розумінню та усвідомленню суті та значення договору та змісту заяву, про що свідчить її особистий підпис на договорі та заяві.

Під час укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_1 надала довідку НП «Херсонський психіатричний центр» від 03 лютого 2022року про те, що не страждає на психічний розлад, який може вплинути на здатність особи усвідомлювати свої дії або керувати ними.

Згідно відмітки у паспорті громадянина України, 16 лютого 2022року, тобто після укладення договору дарування, позивач знялася з реєстраційного обліку місця проживання за адресою АДРЕСА_1 та зареєструвалася за адресою АДРЕСА_2 , яке згідно інформації з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно належить позивачу.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером за віком, що підтверджено копією пенсійного посвідчення від 03 квітня 2009року.

В ході розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 , будучи допитаною в якості свідка, пояснила, що знайома з ОСОБА_2 з 2017року, мала з ним дружні стосунки та надала відповідачу прихисток, як біженцю з Донбасу. Позивач захворіла на COVID, а відповідач надавав їй допомогу. В подальшому сторони звернулися до нотаріуса, де позивач підписала договір, але не зрозуміла його зміст, вважаючи що уклала договір довічного утримання. У 2022році ОСОБА_2 виїхав з м.Херсона, місце його перебування позивачу невідоме.

Свідок ОСОБА_3 пояснила, що знайома зі сторонами. Відповідач приходив до ОСОБА_1 та надавав їй допомогу. Перебуваючи в гостях у позивачки, ОСОБА_2 розповів свідкові про укладений між сторонами договір дарування та показував сам договір. Пояснила, що ОСОБА_1 уклала договір з метою отримання від відповідача допомоги, але в 2022році відповідач пропав.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції і застосовані норми права

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частини першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору.

Згідно частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц вказано, що: "наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилялася стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації".

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 зазначено, що: "наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не довів, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування він помилився стосовно правової природи укладених ним правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, він усвідомлював їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. До укладення договорів нотаріусом позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами правочини, що підтверджується змістом оспорюваних договорів, підписаних позивачем. Сторони укладених договорі дарування ствердили, що ці договори не мають характеру фіктивних та удаваних угод. Дарувальник ствердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального (пункти 10 договору дарування земельної ділянки, пункт 18 договору дарування житлового будинку). Установивши, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваних договорів дарування він мав намір укласти інший договір - договір довічного утримання, суди зробили правильний висновок про відсутність підстав для визнання договорів дарування недійсними, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16.

Правильним є висновок про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності волі у позивача під час укладення оспорюваних договорів дарування, зокрема неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. За встановлених фактичних обставин справи Верховний Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 змінив наміри щодо відчуження майна після укладення договорів дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договорів під час укладення таких правочинів».

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76,77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлені у справі обставини свідчать, що оспорюваний договір дарування підписаний сторонами правочину, учасники договору досягли згоди з усіх істотних його умов, сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Після укладення договору дарування позивач знялася з реєстраційного обліку за місцем розташування відчуженого нерухомого майна. Сам по собі факт похилого віку ОСОБА_1 та отримання нею пенсії за віком не доводить факт укладення договору дарування під впливом помилки. Належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у позивача хворобливого стану, у тому числі стану внаслідок якого особа потребує сторонньої допомоги; відсутність у позивача іншого житла суду не надано.

Опитані в суді першої інстанції в якості свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_3 пояснили, що після укладення договору дарування позивач розраховувала на те, що відповідач буде надавати їй матеріальну підтримку, придбавати ліки та інше, але відповідач в 2022році залишив місце проживання в м.Херсоні.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що в ході розгляду справи позивач не надала належних, достовірних і достатніх доказів про те, що договір дарування частини домоволодіння був укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору дарування з підстав вчинення правочину під впливом помилки слід визнати обґрунтованим.

За правилами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, надана правильна оцінка наявним у справі доказам, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

Розподіл судових витрат в порядку частини тринадцятої статті 141 ЦПК України не здійснюється у зв`язку із залишенням апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий : В.О. Бездрабко

Судді : Л.В. Базіль

С.В. Радченко