Справа № 489/6988/24
Провадження № 22-ц/812/ 1218/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 липня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участі представника позивача - Головченка О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

подану адвокатом Головченком Олександром Андрійовичем

на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 14 травня 2025 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Микульшиної Г.А., повний текст складено 15 травня 2025 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що 20 лютого 2022 року між позивачем та відповідачкою було укладено договір оренди квартири АДРЕСА_1 .

Термін оренди було визначено 3 місяці, орендна плата 5000,00 грн. на місяць. Позивач заселився до квартири відповідача та сплатив 10000 грн. орендну плату за перший та останній місяць. В подальшому договір оренди було продовжено із вартістю проживання 3500 грн. на місяць.

Зазначав, що за власні кошти придбав каркас для матрацу та сам матрац, які розмістив у вказаній квартирі. 11 квітня 2023року відповідачка здійснила фізичне виселення позивача раніше встановленого строку з вказаної квартири, де залишились його особисті речі (в тому числі ?аркас до матрацу та матрац), які ОСОБА_2 відмовлялась повернути в добровільному порядку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2024 року у справі № 489/4062/23 було стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача 3 000 грн. та зобов`язано повернути каркас ліжка дерев`яного та матрац.

ОСОБА_2 в добровільному порядку рішення суду не виконала, вказане майно було повернуто позивачу лише 13 червня 2024 року державним виконавцем.

Через протиправні дії відповідача та в зв`язку із поганим станом здоров`я ОСОБА_1 змушений був повторно 14 липня 2023 року придбати ортопедичний матрац вартістю 5 581 грн. та каркас до ліжка з ніжками 06 червня 2023 року вартістю 2 942 грн.; послуги з транспортування такого майна вартували 4 354 грн. Загальний розмір понесених ним збитків склав 12 877,00 грн., які, на його думку, повинні бути стягнуті з відповідача ОСОБА_2 . Окрім того, відповідач здавала у найм квартиру за 3 500 грн., а після того, як протиправно позбавила відповідача права на проживання в орендованій квартирі і залишила собі його майно (матрац і ліжко), тим самим поліпшивши житлові умови, одразу розпочала здавати квартиру за 5 000 грн., різниця у вартості склала 1 500 грн. на місяць.

Оскільки його речами відповідачка безпідставно володіла з 11 квітня 2023 року по 13 червня 2024 року, тобто протягом 1 року 1 місяцю і 28 днів, то за цей час різниця від поліпшення житлових умов відповідача за час користування майном позивача склала 20 900,00 грн. За такого загальний розмір завданого позивачу збитку склав 33 777,00 грн..

Також позивач посилається на те, що є добропорядною особою, іноземцем та у своєму житті дотримувався встановлених правил, норм поведінки, не допускав порушень законодавства України, проте став жертвою порушення своїх прав, зокрема порушено право на вільне володіння, користування та розпорядження майном, права на житло, безпеку, недоторканість, повагу тощо. Відповідачка спричинила йому окрім іншого і психологічні страждання.

Наголошує, що дуже гостро внаслідок цього правопорушення: виселення з орендованої квартири, викидання деяких особистих речей, залишення за надуманими різноманітними видуманими причинами належного йому на праві власності майна, переносив ці психологічні страждання та відчував психологічне пригнічення, був порушений звичайний ритм життя, погіршився психоемоційний стан та спричинив розлади у спілкуванні зі знайомими. Через протиправні дії з його виселення і утримання відповідачем його майна позивач повинен був нести витрати на придбання інших речей, що призвело до психологічних страждань та відчуття психологічного пригнічення, був порушений звичний ритм його життя, погіршився емоційний стан, виникли розлади у спілкуванні зі знайомими. Завдану йому моральну шкоду він оцінює в 100 000 грн.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь майнову шкоду в розмірі 33 777 грн. та моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 14 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, зробив висновок про те, що позивач не довів обставин щодо заподіяння йому матеріальної і моральної шкоди.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не підтверджено належними, достовірними та допустимими доказами факт умисної винної поведінки ОСОБА_2 , що полягала в неповерненні позивачу його майна, починаючи з часу набрання рішенням суду по справі № 489/4062/23 законної сили.

Не доведено також у встановленому законом порядку належними доказами, що в період з 11 квітня 2023 по 13 червня 2024 ОСОБА_2 здавала в оренду належну їй на праві власності квартиру вартістю 5 000 грн. та саме така вартість оренди була обумовлена поліпшенням стану квартири внаслідок перебування у ній каркасу до ліжка та матрацу, належних позивачу.

Окрім викладеного, на переконання суду, не є реальними збитками у відповідності до змісту ст. 22 ЦК України грошові суми (витрати, ймовірно отримані відповідачем прибутки), визначені позивачем, в сумі 33 777,00 грн.

Щодо стягнення моральної шкоди, суд зазначив, що сам лише факт ухвалення судового рішення у цивільній справі № 489/4062/23, яким констатовано право ОСОБА_1 на повернення належного йому майна та грошових коштів, не звільняє позивача від обов`язку надати докази на підтвердження наявності всіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення, яке є підставою для відшкодування моральної шкоди. При цьому, суд звернув увагу на те, що вказаним судовим рішенням були відновлені порушені права позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_3 , зазначає, що дане рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, а також з невідповідністю висновків суду обставинам справи, тому просив про його скасування з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Так, в апеляційній сказі позивач посилається на ті ж самі обставини, які він зазначав у позовній заяві. Також звертає увагу суду на те, що суд першої інстанції, не вказав, які саме елементи складу цивільного правопорушення позивач не довів та в чому виявляється відсутності причинно-наслідкового характеру. Разом з тим, суд у справі №489/4062/23 відновив порушене право власності ОСОБА_1 та не здійснював відновлення матеріальної та моральної шкоди, яке є підставою звернення до суду у даній справі.

Зазначає, що підставою звернення до суду з позовом про стягнення моральної та матеріальної шкоди було: одностороннє розірвання договору найму від 20 лютого 2022 року, протиправне заволодіння майном позивача і тривалий процес (судовий розгляд, примусове виконання) повернення такого майна; під час цього строку придбавалось інше аналогічне необхідне майно. Розірвання договору від 20 лютого 2022, утримання майна позивача встановлено рішенням у справі №489/4062/23, виконання цього рішення відбулось 13 червня 2024 року, - про що свідчать матеріали справи: сама справа №489/4062/23 та акт державного виконавця. Документи на придбання позивачем іншого майна також є в матеріалах справи: фіскальні чеки, накладні.

Звертає увагу, що у спірному рішенні суд першої інстанції, вказує на зразкову поведінку ОСОБА_1 , який: в судових засіданнях сам детально описує події 11 квітня 2023 року та подальші свої дії з приводу повернення належного йому майна, говорить про це спокійно, навіть двічі просив викликати у судове засідання свідка ОСОБА_4 , яка була свідком його виселення з орендованої у відповідача квартири, сам ставив їй питання та надавав пояснення в спокійному стані. На думку суду, відсутній причинно-наслідковий зв`язок щодо депресивного стану позивача саме з подіями, які сталися 11 квітня 2023 року, коли дослідження проведено 08 травня 2025 року.

Наголошує, що діями відповідачки порушене його право на власність: ОСОБА_1 має у власності каркас ліжка та матрац, але в протиправний спосіб ОСОБА_2 на 1 рік і 2 місяці був позбавлений такого права; оскільки ОСОБА_1 потребував ліжко (в комплексі всього); вимушений був придбати собі інше майно (червень, липень 2023), бо не мав впевненості в тому чи поверне собі таке майно, який час повернення займе та стан, в якому те майно отримає; відповідачка належними та допустимими доказами не довела, що, як мінімум троє різних (орієнтовно кожні 3-4 місяці змінювались наймачі та добові квартиранти), після позивача орендарів не здійснювали використання ліжка з матрацом під час найму квартири ОСОБА_2 ; з 11 квітня 2023 року по даний час ОСОБА_1 отримує страждання, образу та приниження, страх, тривогу, душевні переживання, депресію внаслідок спричиненого порушення відповідачкою його права власності і самого процесу поновлення таких прав.

Правом на подачу відзиву відповідач не скористалася.

Про дату, час та місце розгляду справи позивач та відповідач повідомлені належним чином, проте у судове засідання не з`явилися. Від представника відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Зважаючи на викладене справу розглянуто за відсутності сторін, що в силу частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив про її задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 20 лютого 2022 року між ОСОБА_2 (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди приміщення у приватної особи, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар бере у тимчасове володіння та користування приміщення кв. АДРЕСА_2 (а.с. 11).

Приміщення належить орендодавцю на праві власності.

Згідно п. 3.3 договору передача приміщення в оренду оформлюється актом здачі-приймання (додаток до договору ).

Відповідно до п. 4.1, 4.2 договору термін оренди складає 3 місяці з моменту прийняття приміщення за актом приймання; термін оренди може бути скорочений або продовжений лише за згодою сторін.

У відповідності до п. 4.3 договору орендар має право відмовитися від даного договору, попередивши орендодавця за 14.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що орендна плата за користування приміщенням та майном складає 5 000,00 грн. на місяць. Заставна сума за приміщення та майно складає 5 000,00 грн.

Відповідно до акту здачі-приймання від 20 лютого 2022 року, який є додатком до договору оренди, окрім кв. АДРЕСА_2 в оренду разом з приміщенням передається наступне майно: пральна машина LG, бойлер, ліжко, «стенка». Акт здачі-приймання підписано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

З пояснень позивача ОСОБА_1 та матеріалів справи вбачається, що позивач за власні кошти придбав та розмістив у кв. АДРЕСА_2 каркас для матрацу та сам матрац.

Проте 11 квітня 2023 року відповідач ОСОБА_2 здійснила самочинне виселення позивача з квартири раніше встановленого в договорі строку, у даній квартирі залишились його особисті речі, в тому числі і каркас для матрацу з матрацом.

Згідно рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2024 року по справі № 489/4062/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутого майна та повернення надлишку сплачених коштів, відповідно до якого позовні вимоги задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 матрац Велам Супер-Хіт 160х200 см; каркас ліжка дерев`яний з 5 ніжками; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 3 000 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 073 грн.; в задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

06 червня 2023 року позивач ОСОБА_1 на підставі видаткової накладної № 660 придбав каркас для ліжка Бук вартістю 2 942, 00 грн. (а.с. 19).

14 липня 2023 ОСОБА_1 купив матрац Велам ортопедичний пружинний GA online Супер-Хіт вартістю 5 581,00 грн., що підтверджується фіскальним чеком 14.07.2023 (а.с. 24).

Як вбачається з пояснень позивача ОСОБА_1 , він поніс витрати на транспортування вказаних товарів на загальну суму 4 354,00 грн. (1 143 грн. + 3 132,00 грн.). На підтвердження таких витрат до матеріалів справи долучено фіскальний чек від 13 червня 2023 на суму 3 132,00 грн. (а.с. 20).

Згідно акту прийому-передачі майна від 13 червня 2024 року, складеного старшим державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Пишновим О.Ю., ОСОБА_1 було передано наступне майно: матрац Велам Супер-Хіт 160х200 см; каркас ліжка дерев`яний з 5 ніжками (а.с. 16).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх не доведеності.

Колегія судді частково погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Щодо відшкодування моральної шкоди.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересівє відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання "особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав". Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц, постанову Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19).

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції зазначав, що сам лише факт ухвалення судового рішення у цивільній справі № 489/4062/23, яким констатовано право ОСОБА_1 на повернення належного йому майна та грошових коштів, не звільняє позивача від обов`язку надати докази на підтвердження наявності всіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення, яке є підставою для відшкодування моральної шкоди. При цьому, суд звертає увагу на те, що вказаним судовим рішенням були відновлені порушені права позивача.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції,з огляду на наступне.

Так, частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства».

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61 1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Як вже зазначалося вище, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2024 року по справі № 489/4062/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутого майна та повернення надлишку сплачених коштів, позовні вимоги задоволено частково та зобов`язано ОСОБА_2 , зокрема повернути ОСОБА_1 матрац Велам Супер-Хіт 160х200 см; каркас ліжка дерев`яний з 5 ніжками.

При розгляді справи судом встановлено, що станом на день ухвалення судового рішення по справі № 489/4062/23 вказане майно, яке належалов позивачеві повернуто не було.

13 травня 2024 року на виконання вказаного рішення Ленінським районним судом м. Миколаєва було видано виконавчий лист про зобов`язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 матрац та каркасне ліжко.

Отже, лише в порядку виконання вищевказаного рішення суду позивачеві було повернуто його майно, що підтверджується актом приймання-передачі від 13 червня 2024 року, складеного старшим державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Пишновим О.Ю. ( а.с.16).

Тобто, в період тривалого часу з 11 квітня 2023 року по 13 червня 2024 року позивач не мав можливості користуватись належним йому майном, що є порушенням права власності в розумінні статей 316, 317 ЦК України.

У свою чергу, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону з власної волі, незалежно від волі інших осіб (частини 1 статті 316 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України до компетенції власника належать: право володіння; право користування; право розпорядження своєю власністю на власний розсуд.

Згідно з частиною 3 статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Отже, оскільки право власності позивача на майно було порушене відповідачем, він, як власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди, що передбачено частиною 3 статті 386 ЦК України.

У справі, що переглядається, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачеві завдано моральної шкоди, яка полягала у неможливості користуватися власним майном, необхідністю звертатися до суду за захистом своїх порушених прав, витрачати час для того, щоб відповідач виконувала вимоги закону.

За такого, враховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких зазнав позивач через тривале неповернення належного йому майна, а також з урахуванням вимог розумності і справедливості, колегія суддів вважає, що на користь позивача з відповідачки підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 2000 грн. 00 коп.

При цьому, на переконання колегії суддів, визначений розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача.

При цьому, сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Отже, ухвалене судом першої інстанції рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції в цій частині норм матеріального права є такими, що заслуговують на увагу.

Звертаючись до суду з позовом позивач просив про стягнення з відповідача на його користь матеріального збитку у розмірі 33777 грн., яку обґрунтовував тим, що ним було придбано у липні 2023 року ще один матрац «Велам» ортопедичний пружинний та каркас до ліжка, сплативши за доставку цього майна, а відтак сума майнової шкоди становить 12877 грн. Також позивач зазначав, що оскільки відповідачка володіла його майном, яке передавало у користуванні незначного кола осіб, то різниця між поліпшенням житлових умов за час користування майном позивача становить 20900 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Отже, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Згідно з частини 1статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При ухваленні рішення суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77-78, чч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У пунктах 6.11-6.16 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18 зазначено, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Доведення факту наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача. Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії (бездіяльність) заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції виходив з, недоведеності належними, достовірними та допустимими доказами факту умисної винної поведінки ОСОБА_2 , що полягала в неповерненні позивачу його майна, починаючи з часу набрання рішенням суду по справі № 489/4062/23 законної сили, обставин того, що в період з 11 квітня 2023 року по 13 червня 2024 року ОСОБА_2 здавала в оренду належну їй на праві власності квартиру вартістю 5 000,00 грн. та саме така вартість оренди була обумовлена поліпшенням стану квартири внаслідок перебування у ній каркасу до ліжка та матрацу, належних позивачу. Більш того, сума, яку позивач просить стягнути на свою користь не є реальними збитками у відповідності до змісту ст. 22 ЦК України грошові суми (витрати, ймовірно отримані відповідачем прибутки).

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю, оскільки матеріалами справи не встановлено наявність обставин, які б свідчили про вчинення ОСОБА_2 неправомірних дій, якими було б заподіяно матеріальну шкоду ОСОБА_1 , та наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими діями та завданою шкодою.

Враховуючи те, що матеріалами справи не підтверджено вини відповідача у спричиненні матеріальної шкоди, то цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 не настала.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених колегією суддів, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції в цій частині без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За частинами 1,10, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги позивача з відповідача на користь позивача слід стягнути 50 грн.39 коп. судових витрат за розгляд справи судом першої інстанції та апеляційної інстанції( позов задоволено на 1.50% ( 1337.77х1.50%:100%=20.06 грн., 2022х1.5%:100% =30.33 грн.)

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Головченком Олександром Андрійовичем задовольнити частково.

Рішення Інгульського районного суду м.Миколаєва від 14 травня 2025 року в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2000 (дві тисячі) грн. на відшкодування моральної шкоди, 50 (п`ятдесят) грн. 39 коп. судових витрат.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 16 липня 2025 року.