Номер провадження: 22-ц/813/4777/25
Справа № 522/4009/22
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1

представник позивача - Костинюк Юрій Дмитрович

відповідач - ОСОБА_3

представник відповідача - ОСОБА_4

третя особа - ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Костинюка Юрія Дмитровича , який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 13 березня 2025 року, ухвалену у складі судді Чорнухи Ю.В., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним,-

встановив:

Короткий зміст заяви.

На адресу суду 23.01.2025 від представника позивача - адвоката Костинюк Ю.Д. надійшло клопотання про забезпечення доказів шляхом їх витребування.

В подальшому 13.03.2025 від представника позивача - адвоката Костинюк Ю.Д. надійшло клопотання про витребування доказів (уточнене), посилаючись на ст. 116-117 зокрема.

В обґрунтування клопотань про витребування доказів представник позивача послався на постанову Верховного Суду від 11.09.2024, ухвалену у справі, у якій зазначено: "Установивши, що ОСОБА_3 дійсно мав на меті купити спірну квартиру у батьків, але через відсутність коштів сторонами була обрана така форма правочину як дарування, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, послався лише на показання свідків та не зазначив, на підставі яких інших доказів, які він оцінив, суд дійшов такого висновку", тобто вважав недоведеною обставину відсутності коштів у ОСОБА_3 лише за показами свідків.

Вказав, що є необхідність витребувати докази у ГУ ПФУ в Одеській області довідки форми ОК-7 та ОК-5 що відображають доходи відповідача - ОСОБА_3 за період 2011-2021 роки./

Вказує, що вказані докази є необхідними, адже вони можуть спростувати доводи відповідача про наявність коштів на придбання спірної квартири та допоможуть у вирішенні справи по суті.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 13 березня 2025 року у задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Костинюк Ю.Д. про витребування від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області довідки форми ОК-5 та ОК-7 за період 2011-2021 роки відносно ОСОБА_3 - відмовлено.

У задоволенні клопотання представника третьої особи - адвоката Будилко Е.Д. про витребування від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області довідки форми ОК-5 та ОК-7 відносно ОСОБА_3 за весь період його трудової діяльності, витребування з Головного управління ДПС в Одеській області довідки про доходи ОСОБА_3 за період з 2012 року по даний час - відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначає, що предметом спору у цій справі є визнання недійсним договору дарування, який не передбачає здійснення обдаровуваним оплати за набуте майно, встановлення судом розміру заробітної плати обдаровуваного виходить за межі предмету доказування у справі. Окрім того, враховуючи предмет спору, витребування інформації про заробітну плату та доходи відповідача за такий тривалий період без належного обґрунтування необхідності дослідження зазначеної інформації, суд вважає непропорційним втручанням у права відповідача.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішення, представник позивача Костинюк Ю.Д. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати протокольну ухвалу Приморського районного суду від 13.03.2025 від про відмову у задоволенні клопотання про витребування доказів та постановити нову ухвалу якою клопотання задовольнити.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що 13.03.2025 представником позивача було подано клопотання про забезпечення доказів судом шляхом їх витребування від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, а саме витребувати наступні докази: довідку форми ОК-5 за період 2011-2021 року роки відносно ОСОБА_3 ; довідку форми ОК-7 за період 2011-2021 роки відносно ОСОБА_3 .

Підставою для зазначеного клопотання послугувало те, що у постанові від 11.09.2024 ВС зазначив наступне «Установивши, що ОСОБА_3 дійсно мав на меті купити спірну квартиру у батьків, але через відсутність коштів сторонами була обрана така форма правочину як дарування, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, послався лише на показання свідків та не зазначив, на підставі яких інших доказів, які він оцінив, суд дійшов такого висновку» тобто ВС вважав недоведеною обставину відсутності коштів у ОСОБА_3 лише за показами свідків.

Відповідно до статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів

Таким чином виникла необхідність витребувати у Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області довідки форми ОК-7 та ОК-5 що відображають доходи відповідача - ОСОБА_3 за період 2011-2021 роки, що може надати додаткові письмові докази відсутності коштів у ОСОБА_3 , відповідно до приписів та вказівок ВС.

А оскільки запитувана інформація є інформацією про фізичну особу в розумінні статті 11 Закону України "Про інформацію" та є інформацією з обмеженим доступом (конфіденційною) в силу приписів статті 21 вказаного закону самостійне отримання ОСОБА_1 відповідної інформації є неможливим. Однак їхнє витребування та дослідження є необхідним, адже вони можуть спростувати доводи відповідача про наявність коштів на придбання спірної квартири та допоможуть у вирішенні справи по суті.

Позиція учасників справи.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник відповідача надав відзив на апеляційну скаргу в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги представника позивача адвоката Костинюка Ю.Д. на протокольну ухвалу Приморського районного суду м. Одеси по справі №522/4009/22 від 13.03.2025 року.

Щодо явки сторін

Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, представники сторін надали свої пояснення у судовому засіданні.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представників, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість ухвали суду в межах клопотання та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій (п. 3); сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п. 4); запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (п. 5).

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Частиною 6 ст. 84 ЦПК України встановлено, що будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Завдання законодавця при регламентації конструкції доказування полягає у забезпеченні гармонічного поєднання активності сторін та суду в цивільному судочинстві. Активність сторін відбиває приватноправові засади змагального процесу, а активність суду публічно-правовий інтерес у ефективності відправлення правосуддя. Можливість збирання доказів судом за власною ініціативою за чинним ЦПК мають обґрунтовуватися не виключно через призму змагальності, однак і з урахуванням принципу пропорційності в контексті завдань та мети цивільного судочинства. Положення процесуального законодавства щодо можливості витребування доказів за ініціативою суду у випадку недобросовісної поведінки сторони щодо доказів покликане зберегти баланс між змагальністю сторін, що забезпечує реалізацію приватноправового інтересу у цивільному судочинстві, та активністю суду в контексті принципу суддівського керівництва процесом, що відбиває публічно-правовий інтерес в ефективності цивільного судочинства. Необхідність збереження відповідного балансу прямо випливає із норми, що регулює завдання цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК).

Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Європейський суд у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах «Брумареску проти Румунії», «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» та ін.).Принцип правової визначеності являє собою сукупність вимог до організації та функціонування правової системи з метою забезпечення перш за все стабільного правового становища індивіда шляхом вдосконалення процесів правотворчості та правозастосування. Принцип покликаний надати можливість учасникам правовідносин передбачити результати своїх дій, набуття відповідних прав та обов`язків. Це передбачає і прогнозованість судових рішень за результатами розгляду спорів.

Апеляційний суд з огляду на те, що хоча клопотання за формою (найменування) стосується витребування доказів, однак скаржник посилається у своїх заявах та апеляційній скарзі на ст.116, 117 ЦПК України з врахуванням частини другої статті 55 Конституції України, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, вважає за необхідне переглянути оскаржувану ухвалу на предмет законності та обгрунтованості.

Суд першої інстанції відмовивши у витребуваннні доказів зазначив, що предметом спору у цій справі є визнання недійсним договору дарування, який не передбачає здійснення обдаровуваним оплати за набуте майно, встановлення судом розміру заробітної плати обдаровуваного виходить за межі предмету доказування у справі. Окрім того, враховуючи предмет спору, витребування інформації про заробітну плату та доходи відповідача за такий тривалий період без належного обґрунтування необхідності дослідження зазначеної інформації, суд вважає непропорційним втручанням у права відповідача.

Судова колегія погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки позивачем не наведено належним чином як вказаний доказ входить до предмету доказування у справі про визнання недійсним договору дарування.

Після всебічного аналізу клопотання про витребування доказів, слід дійти висновку, що заявлені до витребування відомості не мають належного зв`язку з предметом доказування у межах даної справи. Відповідно до ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для справи. Натомість витребувані матеріали не підтверджують жодної з обставин, які сторони зобов`язані довести, відповідно до розподілу доказового обов`язку, і тому не можуть вважатися належними доказами у розумінні процесуального законодавства.

Крім того, слід наголосити, що витребування зазначених доказів є надмірним та непропорційним втручанням у сферу прав і законних інтересів інших осіб. Таке втручання порушує принципи змагальності, добросовісності та процесуальної справедливості, а також може створити ризик зловживання процесуальними правами з боку заявника.

У цьому контексті варто також враховувати практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої будь-яке втручання у приватну сферу має бути не лише передбаченим законом, а й необхідним та пропорційним легітимній меті. У даному випадку вимога про витребування не відповідає вказаним критеріям, оскільки її задоволення не є необхідним для з`ясування обставин справи, але водночас тягне за собою невиправдане обмеження прав третіх осіб.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що заявлене клопотання про витребування доказів є необґрунтованим, а тому не підлягає задоволенню.

Посилання у відзиві на апеляційну скаргу про необхідність закриття апеляційного провадження, колегія суддів відхиляє з огляду на посилання скаржника у своїх заявах та апеляційній скарзі на статті 116-117 ЦПК України.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного питання та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Костинюка Юрія Дмитровича , який діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 13 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 17 липня 2025 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко