П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2025 року м. Київ

Справа №363/6327/24

Провадження: № 22-ц/824/11749/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Мартиненко Яни Петрівни в інтересах ОСОБА_1

на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Дьоміної О. П.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості,

у с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 04.08.2021 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в сумі 3 189 000 грн, що на момент укладення договору дорівнювало 100 000 євро за офіційним курсом НБУ. Половину цієї суми, а саме 1 594 500 грн (50 000 євро) позичальник отримав готівкою до підписання договору, що підтверджується його особистим підписом. Інша половина підлягала сплаті позикодавцем на рахунок компанії «SPED-AIR» для придбання літака від імені позичальника. Позика була надана на строк до 04.08.2024 року. Відповідно до умов договору, вона вважається повернутою з моменту передання позикодавцеві коштів готівкою або їх внесення на депозит у разі відмови в прийнятті. У разі прострочення позичальник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та пеню в розмірі 5% за кожен день прострочення.

09.08.2021 року сторони уклали додаткову угоду, якою підтверджено отримання позичальником всієї суми позики в еквіваленті 100 000 євро. Згідно з угодою, позичальник зобов`язався повернути не менше цієї суми (в гривневому еквіваленті), не пізніше 04.08.2024 року. Після повного повернення позики позикодавець зобов`язувався видати позичальнику договір з розпискою про повне виконання зобов`язань.

Для забезпечення виконання зобов`язань 21.10.2021 року сторони також уклали договір застави повітряного судна. Дружина позичальника надала нотаріально посвідчену згоду на укладення договору та внесення до нього змін.

Однак, на момент подання позову грошові кошти позичальником не повернуті, у зв`язку з чим, він, позивач, просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість, еквівалентної 100 000 євро та пені у розмірі 440 000 євро станом на день виконання судового рішення.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 09 квітня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 04.08.2021 року у розмірі 93 720 євро.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 627 грн 60 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 082 грн 67 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Мартиненко Я. П. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просила скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову, у зв'язку з обранням позивачем неналежного способу захисту своїх прав, оскільки договір застави, укладений для забезпечення виконання зобов`язань за договором позики визначає ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, яким він міг скористатися, починаючи з 05.08.2024 року.

Відповідач вважає, що ефективним та належним способом захисту своїх порушених прав та їх відновлення для позивача відповідно до п. 2.10. договору застави є звернення стягнення на заставлене майно шляхом виконавчого напису нотаріуса.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 02 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Дударенко А. М. в інтересах ОСОБА_2 заперечувала проти доводів апеляційної скарги та вважала їх необґрунтованими, зазначила, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Тобто, Законом України «Про заставу» та § 6 ЦК України чітко передбачено, що звернення стягнення на предмет застави є виключно правом особи, що має статус заставодержателя, та не є його обов'язком, як помилково вважає відповідач. З урахуванням викладеного, вважає доводи відповідача щодо застосування позивачем неправильного способу захисту свої порушених прав шляхом пред'явлення до суду позовної заяви про стягнення заборгованості за договором позики помилковими. Крім того, зазначає про те, що усвоїх постановах Верховний Суд неодноразово висловлювався щодо того, що стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов`язання, адже саме кредитор має право обрати, яким чином здійснювати стягнення заборгованості.

Крім того, від адвоката Дударенко А. М. в інтересах ОСОБА_2 надійшла заява про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 11 720 грн, яка обґрунтована тим, що позивач поніс відповідні судові витрати на правничу допомогу в ході апеляційного перегляду, що підтверджується: договором про надання правничої допомоги № 93 від 27.11.2024 року; актом приймання-передачі послуг № 4 від 13.06.2025 року та квитанціями про здійснення оплати послуг у загальному розмірі 11 720 грн.

В судовому засіданні адвокат Мартиненко Я. П. в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з викладених в ній підстав, просила задовольнити.

Адвокат Дударенко А. М. заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 квітня 2025року оскаржується лише в частині незадоволених позовних вимог, а тому в іншій частині не переглядається.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Мартиненко Я. П. в інтересах ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 04.08.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, у відповідності до якого, сторони домовились про те, що позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти у сумі 3 189 000 грн, що на день укладення цього договору є еквівалентом 100 000 євро за офіційним курсом НБУ (1 євро = 31, 89 грн). Позичальник отримав 1 594 500 грн, що на день укладення цього договору є еквівалентом 50 000 євро за офіційним курсом НБУ до підписання цього договору, що підтверджується власноручним підписом позичальника на цьому договорі, а другу частину суми у розмірі 1 594 500 грн, що на день укладення цього договору є еквівалентом 50 000 євро за офіційним курсом НБУ позикодавець зобов`язується оплатити від імені позичальника придбання літака, згідно рахунку-фактури, на рахунок компанії SPEDAIR BogustawBabiarz, Jasionka942, 36-002 Jasionka. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким В. В. та зареєстровано в реєстрі за № 2213 (а. с. 24-25).

Так, згідно п. 1 договору - позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві всю суму грошових коштів, зазначену в п.1 цього договору, не пізніше ніж до 04 серпня 2024 року. Після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику договір позики з розпискою на договорі про отримання грошей в повному обсязі. Наявність договору позики з розпискою про отримання грошових коштів у повному обсязі підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до п. 2 договору - повернення позики має бути здійснено по місцю знаходження позикодавця.

Згідно з п. 3 договору - позичальник вправі повернути, а позикодавець зобов`язується прийняти позичену суму до настання строку, зазначеного в п. 2 цього договору . В разі, коли позичальник не поверне позичені кошти у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість через суд або виконавчий напис нотаріуса (п. 4 договору).

Згідно з п. 5 договору - позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошей готівкою. У разі відмови прийняти гроші позичальник має право внести суму в депозит.

Згідно з п. 6 договору, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Крім цього, позичальник зобов`язується сплатити на користь позичальника пеню в розмірі 5% від суми заборгованості за кожен день прострочення повернення позики.

Цей договір вступає в силу і вважається укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження факту передачі грошей позичальник підписує договір позики (п. 9 договору).

Відповідно до п. 11 договору, цей договір укладається за домовленістю сторін без встановлення забезпечення. Сторони погодились, що після отримання позичальником реєстраційного посвідчення на літак, що вказаний в рахунку фактурі, він зобов`язаний протягом чотирнадцяти робочих днів передати в іпотеку цей літак позикодавцю. Позичальник зобов`язаний застрахувати вищевказаний літак в день перетину кордону України по типу страхування КАСКО. Забороняється будь-яка експлуатація літаку до моменту укладення договору іпотеки.

09.08.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін до договору позики (а. с. 26-27), у відповідності до якого сторони домовились викласти частину договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 04.08.2021 року за реєстровим №2213 в наступній редакції:

« Позикодавець, передав, а позичальник прийняв у власність гроші у сумі 3 189 000 грн., що на день укладення цього договору є еквівалентом 100 000 євро за офіційним курсом НБУ (1 євро = 31,89 грн.) до підписання цього договору, що підтверджується власноручним підписом позичальника на цьому договорі. Пункт 1 договору вказує, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві всю суму грошових коштів, зазначену в п. 1 цього договору, а саме 3 189 000 грн., але не менше еквівалент 100 000 євро за офіційним курсом НБУ, на день повернення коштів, не пізніше ніж до 04 серпня 2024 року. Після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику договір позики з розпискою на договорі про отримання грошей в повному обсязі. Наявність договору позики з розпискою про отримання грошей в повному обсязі у позичальника підтверджує виконання ним свого обов`язку».

Вказаний договір про внесення змін до договору позики посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким В. В. та зареєстровано в реєстрі за №2268.

З долученої до матеріалів справи розписки від 09.08.2021 року убачається, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 100 000 євро, згідно договору позики від 04.08.2021 року за №2213 (а. с. 28).

21.10.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір застави повітряного судна, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким В.В. та зареєстровано в реєстрі за №3036 (а. с. 29-30).

Так, згідно з п. 1.1 договору застави цей договір забезпечує вимоги заставодержателя, що витікають із договору позики, посвідченого Легким В. В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 04 серпня 2021 року за реєстровим за №2213, укладеного між заставодержателем та заставодавецем, за умовами якого заставодавець зобов`язується перед заставодержателем повернути суму позики у розмірі 3 189 000 грн, що є еквівалентом 100 000 євро за офіційним курсом НБУ (1 євро - 31,89 грн.) до 04 серпня 2024 року включно.

Відповідно до п. 1.2. договору застави в забезпечення виконання зобов`язань, вказаних у п. 1.1. даного договору заставодавець, на умовах передбачених даним договором, передає у заставу, належний йому на підставі реєстраційного посвідчення повітряного судна за №РП 4785, виданого 04.10.2021 Державною авіаційною службою України, повітряне судно, що має наступні характеристики: найменування виробника та модель - AERO AT Sp. z 0.0., AT-3 R100, заводський номер - АТ3-063, державний та реєстраційний знаки - UR-OKI (надалі - предмет застави).

Згідно з п. 1.3. договору застави - предмет застави оцінюється сторонами в сумі 3 189 000 грн.

Відповідно до п. 2.1 договору застави - право застави виникає з моменту нотаріального посвідчення цього договору.

Зобов`язання, забезпечене заставою, вважається виконаним, якщо позика повернена (п. 2.2 договору застави).

Відповідно до п. 2.3 договору застави - заставодержатель набуває права звернення стягнення на повітряне судно у випадку, якщо позика не буде повернута у встановлені основним договором строки. При частковому виконанні заставодавецем забезпечених заставою зобов`язань, застава зберігається у початковому обсязі (п. 2.4 договору застави).

Відповідно до п. 2.10 договору застави, у випадку невиконання заставодавцем зобов`язань за основним договором заставодержатель, на підставі виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на заставлене майно, реалізує його самостійно або через третіх осіб за власним розсудом.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_2 вказував, що станом на момент його звернення до суду з цими вимогами відповідачем не виконано зобов`язання за договором позики, що й зумовило його звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

В свою чергу, заперечуючи проти позову, відповідач, ОСОБА_1 долучив до матеріалів справи скріншоти переписки з месенджеру «Telegram», з якої убачається, що відповідачем перераховано на рахунок позивача грошові кошти в загальній сумі 10 980 євро. Отримання вказаних грошових коштів не заперечується позивачем, однак заперечується адресування цих коштів саме в рахунок погашення заборгованості за договором позики.

Судом також встановлено, що літак знаходиться на аеродромі позивача, що також сторонами не заперечувалось.

Крім того, досліджувана переписка містить відомості щодо витрат на ремонт літака, а також інформацію щодо наявності між сторонами діалогу про підготовку до укладення так званого «договору задоволення вимог», який би в разі його укладення, свідчив про врегулювання спору, шляхом отримання позивачем у власність літака та, як наслідок, відсутність боргових зобов`язань у відповідача.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існує належним чином оформлений і підтверджений договір позики, за яким позичальник отримав грошові кошти в повному обсязі, проте не повернув їх у визначений строк, при цьому часткове погашення боргу в сумі 6 280 євро підтверджено матеріалами справи, а вимога про стягнення пені не підлягає задоволенню у зв`язку з дією воєнного стану, що виключає відповідальність позичальника за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, при цьому зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Між сторонами у справі виникли цивільно - правові відносини на підставі укладених договору позики та договору застави в силу ст. 11 Цивільного кодексу України.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі (ст. 205 Цивільного кодексу України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ст. 207 Цивільного кодексу України).

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У ст. 204 Цивільного кодексу України зазначено, що договори укладені між сторонами у справі, як цивільно - правові правочини є правомірними на час розгляду справи, якщо їх недійсність прямо не встановлено законом, та вони не визнані судом недійсними, тому зобов`язання за цими договорами мають виконуватися належним чином.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

На підставі частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Разом з тим, ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст. 572 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Як встановлюють положення ст. 589 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

На підставі ст. 590 Цивільного кодексу України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 591 Цивільного кодексу України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом.

В силу ч. 1 ст. 20 Закону України "Про заставу" заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

В ході судового розгляду справи судом першої інстанції встановлено та не спростовано жодним із учасників процесу, що відповідач не виконав зобов`язання за договором позики, забезпеченим заставою. Наявність заборгованості перед позивачем підтверджена належними доказами. Згідно з положеннями Цивільного кодексу України та Закону України «Про заставу», заставодержатель у разі невиконання основного зобов`язання має право, але не обов`язок, звернути стягнення на предмет застави. Водночас, наявність такого забезпечення не позбавляє кредитора можливості захисту свого права шляхом стягнення боргу у судовому порядку.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано визнав вимоги позивача щодо стягнення боргу правомірними.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до сталої судової практики Верховного Суду, стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості звернення стягнення на предмет застави, адже саме кредитор має право обирати спосіб реалізації своїх прав. Зокрема, такі правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду: від 28.08.2019 року у справі № 759/4036/18, від 22.05.2019 року у справі № 640/18356/17, від 05.12.2018 року у справі № 761/31346/13-ц, та від 31.10.2018 року у справі № 2-1513/10.

За таких обставин, доводи відповідача про те, що єдиним способом захисту прав позивача мало бути звернення стягнення на предмет застави, є юридично необґрунтованими. Колегія суддів підкреслює, що звернення стягнення на предмет застави є додатковим, а не альтернативним способом захисту, що може застосовуватися окремо або разом з вимогами про стягнення основної заборгованості. Це не становить подвійного стягнення, а відповідає правовій природі акцесорного зобов`язання, сприяє забезпеченню належного захисту прав кредитора та відповідає принципам цивільного судочинства.

Ураховуючи викладене, обраний позивачем спосіб захисту є не лише законним, а й ефективним, адекватним характеру правовідносин сторін та співмірним предмету спору.

Поряд з цим, суд першої інстанції також обґрунтовано врахував здійснення відповідачем часткових платежів у загальній сумі 10 980 євро, факт отримання яких позивач не заперечує.

Водночас, представник позивача вказувала, що вказані кошти призначалися для покриття витрат на ремонт літака, що підтверджується перепискою сторін у месенджері Telegram.

Із аналізу повідомлень убачається, що фактична вартість ремонту складала 4 700 євро. Отже, різниця у розмірі 6 280 євро (10 980 - 4 700) не була використана за призначенням і підлягає зарахуванню в рахунок часткового погашення заборгованості за договором позики від 04.08.2021 року, з чого правильно виходив суд першої інстанції.

За таких обставин, є правильним висновок суду про те, що з урахуванням частково погашеної суми боргу, підлягає стягненню залишок у розмірі 93 720 євро.

Крім того, з матеріалів справи убачається, що позивачем, в ході судового розгляду було порушено питання щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, у розмірі 16 000 грн.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц та у постанові Верховного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 300/3178/20 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї що лише підлягає сплаті

Як установлено в частині другій статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс) та постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22).

До суду представником позивача подано заяву про відшкодування відповідачем понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката Дударенко А. М. в розмірі 16 000 грн.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу в даній справі до суду подано: договір про надання правничої допомоги № 93 від 27.11.2024 року між ОСОБА_2 та адвокатом Дударенко А. М., де визнано усі істотні умови, акт № 1 приймання-передачі послуг від 03.12.2024 року; платіжна інструкція на суму 8 000 грн та на суму 4 000 грн (т. 1, а. с.151-158).

Відповідач у поданих додаткових поясненнях, зокрема, просив відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення судових витрат, однак не навів жодних аргументів або обґрунтувань на підтвердження цієї позиції (т. 1, а. с. 163-168).

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що при визначенні суми витрат на професійну правничу допомогу необхідно враховувати складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт та наявні докази їх фактичного здійснення.

З матеріалів справи, а саме з платіжних документів убачається, що позивачем понесено витрати у розмірі 12 000 грн, а не 16 000 грн, як було заявлено ним спочатку. Тому, обґрунтованим є висновоксудупро наявність підстав для часткового задоволення заявлених витрат саме у сумі 12 000 грн.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд першої інстанції здійснив пропорційний розподіл судових витрат. Так, із врахуванням того, що задоволено вимоги в частині 93 720 євро з 540 000 євро заявлених, позивачу підлягає компенсація частини витрат на правничу допомогу у сумі 2 082,67 грн, що становить відповідну частку від понесених 12 000 грн витрат.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в цій частині також є законним, обґрунтованим і прийнятим з урахуванням усіх обставин справи.

При цьому, апеляційна скарга не містить жодних доводів, які б спростовували обґрунтованість розміру чи фактичного понесення витрат на правничу допомогу, а тому твердження про необхідність відмови у їх відшкодуванні є безпідставними.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Мартиненко Я. П. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 квітня 2025року залишенню без змін.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу адвокат Дударенко А. М. в інтересах ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу, понесені під час апеляційного перегляду справи, у орієнтовному розмірі 30 000 грн.

30 червня 2025 ркоу адвокат Дударенко А. М. подала заяву, в якій просила стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 11 720 грн.

На підтвердження витрат понесених позивачем на правничу допомогу адвокат Дударенко А. М. надала: копію договору про надання правничої допомоги № 93 від 27 листопада 2024 року; копію акту приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) №4 від 13 червня 2025 року; копію квитанції №250131175 від 13 червня 2025 року; копію квитанції №251942228 від 27 червня 2025 року.

З акту приймання-передачі послуг вбачається, що вартість наданих адвокатом послуг, зокрема за складання відзиву на апеляційну скаргу, становить 5 000 грн, а за представництво інтересів позивача у судовому засіданні 3 360 грн.

В свою чергу, відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом та не подав заяву щодо зменшення заявленого позивачем розміру.

У даній справі відбулося 2 судові засідання 26.06.2025 року та 17.07.2025 року, отже загальна сума витрат на правничу допомогу складає 11 720 грн.

Колегія суддів відмічає, що суд не має права вирішувати питання про зменшення суми витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 13 березня 2025 року у справі №275/150/22.

За наведених вище обставин колегія суддів вважає розмір витрат на професійну правничу допомогу, заявлений позивачем, розумним та таким, що відповідає складності справи, обсягу виконаних адвокатом процесуальних дій, а також часу, витраченого на підготовку відзиву та участь у судових засіданнях, і стягує з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 11 720 грн витрат на правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Мартиненко Яни Петрівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 квітня 2025року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 11 720 (одинадцять тисяч сімсот двадцять) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 18 липня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура