УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2025 року

м. Київ

справа № 359/10692/23

провадження № 61-7848ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Бориспільської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , Друга Бориспільська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем на день відкриття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Бориспільської міської ради, в якому просила встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з квітня 2015 року по день смерті останнього, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої вимоги обґрунтувала тим, що з січня 2015 року ОСОБА_1 проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 , вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет та побут, взаємні права та обов`язки подружжя, здійснювали спільні витрати.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. У зв`язку з тим, що за час свого життя він не склав заповіт, спадкування здійснюється за законом. Після смерті ОСОБА_3 заведено спадкову справу до майна померлого. Позивач належить до четвертої черги за законом та з метою підтвердження набуття права на спадкування просить встановити вказаний факт.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 травня 2025 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із відсутності достатніх та належних доказів (фото святкування родинних свят, спільного відпочинку тощо) проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю з квітня 2015 року до дня смерті спадкодавця, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Показання свідків про проживання позивача із ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, за відсутністю будь-яких інших належних підтверджень, не є достатніми доказами про наявність у них сім`ї в розумінні статті 3 СК України.

24 червня 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Підставою, на якій подається касаційна скарга, ОСОБА_1 зазначає, що суди попередніх інстанцій в оскарженому рішенні застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду: від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 521/21655/19, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відкинув та не надав належної правової оцінки показанням свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які свідчили про те, що ОСОБА_1 перебувала у сімейних відносинах з ОСОБА_3 та між ними мали місце права та обов'язки, властиві подружжю, наявні у матеріалах справи письмові докази підтверджують факт спільного проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Суд безпідставно надав перевагу показанням свідків зі сторони третьої особи відносно письмових доказів, у яких містяться достовірні дані щодо предмету спора у даній справі, суд не звернув уваги на те, що показання цих свідків мають істотні протиріччя, що може свідчити про їх недостовірність.

Суди не звернули увагу на те, що ОСОБА_1 станом на дату звернення ОСОБА_2 до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із позовом про встановлення факту родинних відносин та ухвалення судом рішення від 09 вересня 2021 року у справі № 359/5063/21 фактично прийняла спадщину та, зокрема, звернулась до нотаріального органу із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 орендували житло для спільного проживання у місті Чернігові. У суду першої інстанції було достатньо підстав для задоволення позовних вимог, проте суд не застосував ті норми закону, що підлягають застосуванню у даному випадку, прийшов до висновків, що не відповідають дійсним обставинам справи, і це призвело до винесення неправильного судового рішення.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 . Заповіт ним складено не було.

Після смерті ОСОБА_3 заведено спадкову справу до майна померлого.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 09 вересня 2021 року встановлений факт родинних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а саме що вони є двоюрідними братами.

На підтвердження факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу позивачем надано: копію акта про спільне проживання на день смерті від 01 липня 2021 року; довідки про спільне проживання на день смерті; протоколи адвокатського опитування від 23 та 24 листопада 2022 року; довідки про передачу на перетримку тварини/птаха.

Судом першої інстанції допитані свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які повідомили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не проживали разом однією сім`єю та не вели спільний побут.

Допитані свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 повідомили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у сімейних відносинах, між ними виникли властиві подружжю права та обов`язки.

У статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Згідно з частинами другою, четвертою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Позитивні юридичні факти, тобто ті, які повинні існувати на час відкриття спадщини і можуть зумовлювати, за передбачених в ЦК умов, виникнення права на спадкування за законом. Аналіз положень глави 68 ЦК України дозволяє стверджувати, що для спадкування за законом мають існувати чітко визначені юридичні факти, що підтверджують наявність: родинних відносин (певний ступінь споріднення зі спадкодавцем); квазіродинних відносин (усиновлення спадкоємця чи спадкодавця); сімейних відносин (шлюб зі спадкодавцем; проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини); відносин із утримання (перебування на утриманні спадкодавця спадкоємцем не менш як 5 років до часу відкриття спадщини) (див, зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 березня 2021 року в справі № 643/14592/18).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21) зазначено, що «при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Зазначене положення поширюється щодо осіб, а саме чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі; проте не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім`єю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини. Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Тлумачення наведеної норми права вказує, що для визначення статусу сім`ї необхідно встановити три складові: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2021 року в справі № 639/7697/19 вказано, що «для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів, а саме: 1) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; 2) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року у справі №521/21655/19, на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено «що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, що засвідчують реальність сімейних відносин. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, що визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Суди встановили, що на підтвердження спільного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю у період з квітня 2015 року до 25 лютого 2021 року, наявності між ними відносин, притаманних членам сім`ї, позивачем не надано достатніх та належних доказів. Тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Колегія суддів відхиляє посилання позивача на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 521/21655/19, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, оскільки доводи касаційної скарги не свідчать про те, що суди застосували норми права без їх урахування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та постанови апеляційного суду в оскарженій частині свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 травня 2025 року у справі № 359/10692/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко