Провадження № 6/947/196/25
УХВАЛА

Іменем України

22.07.2025 м. Одеса

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Цирфи К.А., за участі:

- секретаря судового засідання Дімової Є.В.,

- представника заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду заяву ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИВ:

28.04.2025 до Київського районного суду м. Одеси через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» із заявою звернувся ОСОБА_2 (відповідач), поданою в його інтересах представником ОСОБА_3 , заінтересовані особи: ОСОБА_4 (відповідач), АТ «Райффайзен Банк» (позивач) про скасування заходів забезпечення позову у виді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, вжитих ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2009 у справі № 2-6356/09 за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитними договорами та звернення стягнення на предмет застави.

В обґрунтування заяви представник заявника покликався на те, що застосування такого заходу забезпечення позову, як тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, враховуючи його тривалість та погашення заборгованості майже в повному обсязі за рішенням суду, не є наразі пропорційним меті його застосуванню.

Щодо нормативного обґрунтування заяви, покликався на приписи ст. 2 протоколу 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо права кожного вільно залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною, та відповідну практику ЄСПЛ.

У своїх запереченнях на заяву представник АТ «Райффайзен Банк» Семеняка В.В. зазначив, що вказані в заяві обставини вже були предметом дослідження в судовому засіданні, за результатами якого судом постановлено ухвалу про відмову в скасуванні заходів забезпечення. Указана ухвала залишена без змін постановою Одеського апеляційного суду. Щодо основних доводів заявника будь-яких пояснень не надав.

У судовому засіданні, 16.07.2025, представник заявника подану заяву підтримав у повному обсязі, просив задовольнити.

Дослідивши матеріли справи та заслухавши пояснення представника заявника, суд дійшов такого висновку.

Судом установлено, що відповідно до заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.05.2010 у справі № 2-2371/10 ухвалено:

- стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь АТ «Райффайзен Банк» заборгованість за кредитним договором № 014/03-5/06-752 від 12.12.2006 в загальному розмірі 238 633,77 грн;

- стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь АТ «Райффайзен Банк» заборгованість за кредитним договором № 013/15-79/08-424 від 20.11.2008 в загальному розмірі 149 977,79 грн;

- звернути стягнення на предмет застави за договорами застави б/н від 22.01.2007 та № 010/03-5/06-751/1 від 12.12.2006, а саме автомобіль марки «BMW-318», а також обладнання для виготовлення швейних виробів загальною вартістю 533 287 грн.

Водночас, під час розгляду справи № 2-2371/10, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2009 у справі № 2-6356/09 (номер справи в подальшому був змінений) тимчасово заборонено ОСОБА_2 виїзд за межі України до виконання зобов`язань, покладених на нього генеральною кредитною угодою № 010/03-5/06-751 від 12.12.2026, кредитним договором (додаток № 1 до кредитної угоди) № 014/03-5/06-752 від 12.12.2006, кредитним договором № 013/15-79/08-424 від 20.11.2008.

На підставі заочного рішення від 21.05.2010 у справі № 2-2371/10 судом видано виконавчий лист № 2-2371/10 від 21.05.2010.

На підставі означеного виконавчого листа постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. від 24.04.2018 відкрите виконавче провадження № 56264363 відносно ОСОБА_2 , а також виконавче провадження № 56266095 відносно ОСОБА_4 .

У подальшому, постановою приватного виконавця від 13.04.2021 виконавче провадження № 56264363 об`єднане з виконавчим провадженням № 56262984 в зведене виконавче провадження № 65330346 відносно ОСОБА_2 ..

Також, постановою приватного виконавця від 13.04.2021 виконавче провадження № 56266095 об`єднане з виконавчим провадженням № 56262947 в зведене виконавче провадження № 65143704 відносно ОСОБА_4 . В межах виконавчого провадження № 56262947 ДП «СЕТАМ» реалізовано з електронних торгів двокімнатну квартиру боржників за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 4 497 500 грн, що підтверджується протоколом проведення електронних торгів № 534055 від 12.04.2021.

Також, у межах зведеного виконавчого провадження № 65330346 ДП «СЕТАМ» реалізовано з електронних торгів квартиру боржників за адресою: АДРЕСА_2 , за ціною 933 200,80 грн, що підтверджується протоколом проведення електронних торгів № 564918 від 30.12.2021.

Наразі виконавче провадження № 56264363 зупинене постановою приватного виконавця від 17.05.2024 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відкриттям Господарським судом Одеської області справи про банкрутство ОСОБА_2 .

Відтак, згідно розрахунків, зроблених в заяві про скасування заходів забезпечення позову, які кореспондуються з розрахунком приватного виконавця від 21.04.2021, на початку здійснення виконавчих дій за виконавчим листом № 2-2371/10 від 21.05.2010 відносно ОСОБА_2 , загальний розмір заборгованості становив 238 633,77 грн за кредитним договором № 014/03-5/06-752 від 12.12.2006, з яких 123 306,32 грн погашено під час примусового продажу автомобіля боржника у 2018 році (залишок заборгованості 115 327,45 грн), а 35 363,88 грн погашено від реалізації нерухомого майна, що підтверджено розрахунком приватного виконавця від 21.04.2021. Отже, розмір заборгованості перед банком за виконавчим листом № 2-2371/10 від 16.08.2010 наразі становить 79 875, 79 грн.

Указані розрахунки представником АТ «Райффайзен Банк» не оспорювалися.

Мотиви прийнятого рішення

Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч. 1, 2, 4 ст. 10 ЦПК України ).

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Аналогічні приписи містяться в ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, яка передбачає, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність наявності в сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві».

Саме «необхідність у демократичному суспільстві» обумовлюється обставинами, які виправдовують таке втручання, мають бути «відповідними і достатніми» для такого втручання, а «нагальна суспільна потреба» пропорційна законній (легітимній) меті.

Відтак, основоположним критерієм, за наявності перших двох, є дотримання пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу». При цьому особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Щодо законності втручання (дотримання критерію «згідно із законом») у право особи на вільне пересування, зокрема транскордонне, суд зазначає, що на час застосування заходів забезпечення прозову була чинною ч. 1 та 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин). Означені приписи передбачали, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених п. 1-9 частини першої цієї статті, а саме якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань, або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2 ч. 1).

У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» від 10.12. 2015 № 888-VIII, п. 2 ч. 1 та ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» виключено.

Відтак означені підстави втратили свою чинність.

Водночас, згідно з висновками Верховного Суду у справі № 643/5842/16 (постанова від 27.03.2019) та у справі № 288/162/19 (постанова від 12.02.2020), в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка надавала б суду повноваження застосовувати заборону виїзду за межі України як спосіб забезпечення позову. У цих правах мова йшла про забезпечення позову шляхом заборони виїзду дітей на час розгляду сімейних спорів. Однак, що стосується системного тлумачення приписів норм ст. 149, 150 ЦПК України (аналогічно норм цивільного процесуального законодавства станом на 2009 рік ст. 151, 152 ЦПК України), вказані висновки є релевантними до спірних правовідносин у цій справі.

Далі, з метою дотримання вимог статті 6 і статті 1 Першого протоколу до Конвенції органи державної влади зобов`язані надавати кредитору необхідну допомогу в примусовому виконанні судових рішень, ухвалених проти приватних боржників («Хлюстов проти Росії» (Khlyustov v. Russia), 2013, § 92).

Обмеження свободи пересування заявника на підставі наявності несплаченої заборгованості може бути виправдане тільки в тому разі, якщо воно служить відповідній меті погашенню заборгованості («Рінер проти Болгарії» (Riener v. Bulgaria), 2006, § 122; «Ігнатов проти Болгарії» (Ignatov v. Bulgaria), 2009, § 37; «Ґочев проти Болгарії» (Gochev v. Bulgaria), 2009, § 49; «Баттіста проти Італії» (Battista v. Italy), 2014, § 41; «Ресурсний центр демократії та прав людини та Мустафаєв проти Азербайджану» (Democracy and Human Rights Resource Centre and Mustafayev v. Azerbaijan), 2021, § 94).

Таке обмеження не може становити de facto покарання за неспроможність заплатити («Рінер проти Болгарії» (Riener v. Bulgaria), 2006, § 123).

Компетентний орган має бути спроможним пояснити, яким чином заборона виїзду сприятиме стягненню заборгованості з урахуванням особистих обставин заявника та інших ситуативних чинників («Стецьов проти України» (Stetsov v. Ukraine), 2021, § 31; «Ресурсний центр демократії та прав людини та Мустафаєв проти Азербайджану» (Democracy and Human Rights Resource Centre and Mustafayev v. Azerbaijan), 2021, § 94).

Намір боржника у разі несплати заборгованості важко встановити, і така оцінка значною мірою суб`єктивна, а тому він не може бути єдиною підставою для виправдання оскаржуваного обмеження, якщо воно триває довше, аніж протягом короткого початкового періоду («Стецьов проти України» (Stetsov v. Ukraine), 2021, § 31).

Суд не може вирішувати, чи застосування та підтримання обмеження протягом тривалого періоду може бути об`єктивно виправданим метою гарантування погашення заборгованості, якщо рішення національних судів дають недостатньо інформації з цього приводу. Саме така ситуація склалася у справі «Ґочев проти Болгарії» (Gochev v. Bulgaria), 2009: у своїх рішеннях національні суди спиралися виключно на неспроможність заявника надати своїм кредиторам гарантію і порівняння його оцінених активів із сумою заборгованості («Ґочев проти Болгарії» (Gochev v. Bulgaria), 2009, § 52).

Водночас, Верховний Суд у постанові від 19.08.2020 (справа № 910/8130/17) зазначив, що ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника судовим рішенням, може полягати як в активних діях (нез`явлення на виклики державного виконавця, приховування майна, доходів тощо), так і в пасивних діях (невжиття будь-яких заходів для виконання обов`язку сплатити кошти).

Відтак, під ухиленням від виконання зобов`язань покладених судовим рішенням слід розуміти такі діяння особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому (але свідомому) невиконанні ним таких обов`язків.

Натомість, з матеріалів провадження не вбачається та представником стягувача не доведено наявність на стороні боржників будь-яких свідомих дій, направлених на перешкоджання у виконанні рішення суду. Відсутні факти приховування майна чи коштів, подання недостовірної інформації в межах виконавчого провадження, наявність можливості, але ухилення від виконання рішення в повному обсязі зі сторони заявника.

Також, оцінюючи суворість обмеження, суд звертає особливу увагу на його тривалість («Нікіфоренко проти України» (Nikiforenko v. Ukraine), 2010, § 56; «Іванов проти України» (Ivanov v. Ukraine), 2006, § 90; «Діаманте та Пелліцціоні проти Сан-Марино» (Diamante and Pelliccioni v. San Marino), 2011, § 210; «Шандру проти Румунії» (Sandru v. Romania) (ухв.), 2014, § 26; «Паджері проти Франції» (Pagerie v. France), 2023, § 195).

З плином часу необхідність відповідного обмеження неминуче зменшуватиметься («Луордо проти Італії» (Luordo v. Italy), 2003, § 96; «Розенґрен проти Румунії» (Rosengren v. Romania), 2008, § 39; «Мананніков проти Росії» (Manannikov v. Russia), 2018, § 63).

Навіть якщо обмеження свободи пересування особи спершу було виправданим, автоматичне продовження його протягом тривалого часу може стати непропорційним заходом, що порушує права особи («Рінер проти Болгарії» (Riener v. Bulgaria), 2006, § 121; «Баттіста проти Італії» (Battista v. Italy), 2014, § 41; «Ігнатов проти Болгарії» (Ignatov v. Bulgaria), 2009, § 36; «Македонський проти Болгарії» (Makedonski v. Bulgaria), 2011, § 45).

У деяких випадках самої тривалості обмеження може бути достатньо, щоб дійти висновку про його непропорційність («Луордо проти Італії» (Luordo v. Italy), 2003, § 96; «Іванов проти України» (Ivanov v. Ukraine), 2006, § 96).

Згідно з судовою практикою ЄСПЛ, тривалість заборони залишати місце проживання сама по собі вважалася непропорційною, якщо перевищувала:

- 7 років і 5 місяців у контексті провадження у справі про банкрутство («Луордо проти Італії» (Luordo v. Italy), 2003, § 92; «Ґоффі проти Італії» (Goffi v. Italy), 2005, § 20; «Бассані проти Італії» (Bassani v. Italy), 2003, § 24; «Ґассер проти Італії» (Gasser v. Italy), 2006, §§ 30-31; «Шоу проти Італії» (Shaw v. Italy), 2009, § 16; «Боттаро проти Італії» (Bottaro v. Italy), 2003, § 54);

- 8 років і 8 місяців у контексті кримінального провадження («Іванов проти України» (Ivanov v. Ukraine), 2006, § 96; «Похальчук проти України» (Pokhalchuk v. Ukraine), 2010, § 96; «Нікіфоренко проти України» (Nikiforenko v. Ukraine), 2010, § 59).

Отже, тривалість застосування заходів забезпечення у виді заборони на виїзд за кордон протягом більше 15 років сама по собі вже не відповідає ознаці пропорційності втручання в право особи на вільне пересування та виїзд за межі країни, тим паче в умовах воєнного стану.

Посилання на підтвердження факту виконання рішення суду у повному обсязі та наявність закінчених виконавчих проваджень була б слушною на початковій стадії дії заходу забезпечення позову, але не зі плином 15 років. Темпоральні розумні межі обмеження права заявника на вільне пересування наразі закінчили свій перебіг.

З урахуванням викладеного, суд відхиляє посилання представника банку на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 01.10.2024 та постанову Одеського апеляційного суду від 25.02.2025, оскільки доводи заявника під час попереднього оскарження оспорюваної ухвали суду не були підтвердженні належними та достатніми доками. Також, під час попереднього розгляду заяви не надавалася оцінка наявності (зменшенню) ризиків та підставності продовження втручання в право особи щодо вільного пересування з урахуванням відсутності фактів ухилення від виконання рішення суду, тривалості застосованих заходів забезпечення позову, пропорційності втручання у право особи на цьому етапі виконання рішення суду за перебігом більше 15 років в контексті Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практики ЕСПЛ.

Відмова у скасуванні забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з таким самим клопотанням при появі нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування забезпечення позову (ч. 6 ст. 158 ЦПК України).

Висновки суду

Отже, проаналізувавши заяву про скасування заходів забезпечення позову, дослідивши надані докази у поєднанні із застосованими нормами права та практикою ЄСПЛ, суд доходить висновку, що у виконавчих провадженнях, відкритих відносно заявника та його дружини, зокрема щодо виконання виконавчого листа № 2-2371/10 від 21.05.2010, приватним виконавцем здійснено значний обсяг виконавчих дій, направлених на реальне виконання рішення суду. За рахунок реалізації з електронних торгів нерухомого майна солідарних боржників ( ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ), їх спільного автомобіля, була погашена значна сума заборгованості. Наразі, залишок останньої за виконавчим листом № 2-2371/10 від 21.05.2010 становить 79 875,79 грн. Представником стягувача цей розрахунок не оспорювався.

Як наслідок, наявність заборони ОСОБА_2 на виїзд за межі України, за вказаних вище обставин, є невиправданим втручанням у справо особи на вільне пересування та носить для нього надмірний тягар. У цій справі право особи на виїзд за кордон, зокрема в умовах воєнного стану, на означеному етапі здійснення виконання судового рішення, враховуючи викладені обставини, превалює над правом на належне виконання остаточних і обов`язкових судових рішень.

З огляду на викладене, керуючись ст. 158, 259 ЦПК України, ст. 33 Конституції України, ст. 2 Протоколу 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову задовольнити.

2. Скасувати захід забезпечення позову, застосований відповідно до ухвали Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2009 у справі № 2-6356/09 у виді заборони виїзду ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України до виконання зобов`язань, покладених на нього генеральною кредитною угодою № 010/03-5/06-751 від 12.12.2026, кредитним договором (додаток № 1 до кредитної угоди № 014/03-5/06-752 від 12.12.2006), кредитним договором № 013/15-79/08-424 від 20.11.2008.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Цирфа К. А.