Справа № 522/7079/24
Провадження № 8/522/10/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.

за участю секретаря судового засідання Навроцької Є.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.04.2025 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

23.05.2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Іванова Г.С. надала заяву про перегляд рішення суду від 16.04.2025 року за нововиявленими обставинами по даній справі.

В обґрунтування заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами зазначено, що позовні вимоги у справі стосувались саме квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка відноситься до спільного сумісного майна подружжя, оскільки придбана в період шлюбу подружжям. Право власності на вказану квартиру набуте на підставі Договору купівлі-продажу, серія та номер: 1409, виданий 20.07.2018 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л.; розмір частки: 1/1; Номінальний власник: ОСОБА_2 . Крім вищезазначеної квартири, яка перебуває у спільній сумісній власності подружжя, відповідач в період шлюбу набув право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Дана квартира є спірною, та у позивачки були усі підстави, що відповідач привласнив спільні сімейні кошти через процедуру підміни покупця в договорі купівлі-продажу вищевказаної квартири таким чином, щоб позбавити позивачку її частки цього майна. Отже, після ухвалення рішення у даній справі ОСОБА_1 стали відомі обставини, які не були і не могли бути їй відомі на момент розгляду справи, а саме те, що відповідач в період шлюбу набув право власності на ще одну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , та ця квартира була придбана за спільні кошти подружжя, але формально оформлена на відповідача, через фіктивну схему дарування, з метою позбавлення її права на свою частину. Ці обставини вплинули на оцінку фактичного складу майна у шлюбі та рішення щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Вважає, що даний факт підтверджує намір відповідача приховати спільно набуте майно, змінюючи обсяг об`єкта для поділу та фактично спотворюючи уявлення суду про обставини справи. Ці дії безпосередньо вплинули на рішення щодо квартири АДРЕСА_3 , оскільки суд міг помилково оцінити фактичний склад спільного майна подружжя та добросовісність сторін. Отже, наявність іншого об`єкта майна, придбаного у шлюбі, змінює правову оцінку фактів у справі та свідчить про системне порушення прав позивачки по справі.

Матеріали заяви разом зі справою суддя отримала 30.05.2025 року.

Ухвалою суду від 30.05.2025 року заяву представника ОСОБА_1 адвоката Іванової Г.С. про перегляд рішення суду від 16.04.2025 року за нововиявленими обставинами було призначено до розгляду у судовому засіданні на 18.06.2025 року.

У судове засідання 18.06.2025 року учасники справи не з`явилися, представник ОСОБА_1 адвокат Іванова Г.С. надала суду заяву, в якій просила заяву про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами розглядати за відсутністю сторони позивачки.

Ухвалою суду від 18.06.2025 року заяву представника ОСОБА_1 адвоката Іванової Г.С. про перегляд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16.04.2025 року за нововиявленими обставинами задоволено. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16.04.2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя скасовано і призначено справу до судового розгляду на 15.07.2025 року.

У судове засідання 15.07.2025 року учасники справи не з`явилися, представник ОСОБА_1 адвокат Іванова Г.С. надала суду заяву, в якій просила справу розглядати за відсутністю сторони позивачки.

Відповідач ОСОБА_2 про час, дату та місце судового засідання сповіщався належним чином, однак до суду не з`явився без поважних причин, поважність причин неявки суду не повідомив, відзив, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за його відсутності суду не надав.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно до п.п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ст. 268 ЦПК України датою складення цього судового рішення є 16.07.2025 року.

Дослідивши матеріали справи, наявні у ній докази, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

Від шлюбу у сторін є спільна дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 11.03.2014 року(а.с.22), видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 2298 від 11.03.2014 року. Дитина проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні, про що свідчить Довідка про реєстрацію місця проживання.(а.с.23).

Шлюб між сторонами було розірвано, про що свідчить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.05.2021 року. (справа № 522/4687/21) (а.с. 19-21).

Таким чином, сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.09.2012 року по 19.05.2021 року.

У період шлюбу 18.02.2021 року відповідачем була набута у власність квартира АДРЕСА_4 на підставі Договору дарування (дарувальник ОСОБА_4 ), посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л. реєстр. № 218.

Предметом позовних вимог є поділ майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_5 .

З копії договору купівлі-продажу від 20.07.2018 року, нотаріально посвідченого за реєстр.-1403, вбачається, що ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_5 спірну квартиру, яка складається з однієї житлової кімнати та підсобних приміщень загальною площею 38,2 кв.м., у т.ч. житловою пл. 17,4 кв.м. за ціною 1 170 000 грн. (а.с. 64).

Норми права, які підлягають застосуванню.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Спільна сумісна власність - це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

Статтею 57 СК України встановлено, що майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка зокрема є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

У ст. 60 СК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Як роз`яснено в п.п. 23, 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Аналіз положень ст.ст. 60, 70 СК України свідчить про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і у разі його поділу їх частки є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Суд встановив: обсяг нажитого майна - спірна квартира; час придбання майна - в період шлюбу; джерело коштів для набуття майна квартира була подарована відповідачу, тобто отримав безоплатно; мета - проживання сім`ї.

Особистою приватною власністю дружини/чоловіка є ст. 57 СК України:

майно, набуте дружиною/чоловіком до шлюбу;

майно, набуте дружиною/чоловіком за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України).

Судова практика у справах про поділ майна подружжя вказує на те, що придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам собою факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Постанова КЦС ВС від 22.01.2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19).

Посилання позивачки лише на факт придбання спірної квартири під час знаходження сторін у шлюбі не є достатнім та вагомими доказом, що ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому суд також зауважує, що позивачка не визнавала в судовому порядку зазначений правочин удаваним.

Крім того позивачкою не надано належних та достатніх доказів (платіжних документів про перерахунок коштів, тощо) на підтвердження того, що спірна квартира була куплена саме подружжям, а не подарована особисто відповідачу.

Таким чином суд приходить до висновку, що квартира, загальною площею 38.2 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить відповідачу та не предметом позову, у зв`язку з чим суд не приймає до уваги доводи позивачки щодо цієї квартири.

Позивачка просить поділити квартиру АДРЕСА_5 та визнати за кожним з сторін по 1/2 частини приватної власності.

Таким чином спірна квартира придбана під час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, тобто позивачки та відповідача.

Аналіз ст.ст. 60, 71 СК дозволяє зробити висновок про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом.

При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

Саме до такого висновку дійшов у своїй постанові Постанова КЦС ВС від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18.

Згідно з усталеною судовою практикою щодо застосування частини п`ятої статті 71, статті 365 ЦК України суд визнає ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, якщо один із подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій.

Верховний Суд звертає увагу, що визнання права на половину частини спірного майна (визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу в натурі) є поділом майна подружжя у розумінні частини першої статті 71 СК України, а тому суд може визнати право на частку у спільному майні подружжя за вказаних вище умов

Зазначений висновок викладено у Постанові ВС КЦС від 04 жовтня 2023 року у справі № 691/1240/18 (провадження № 61-4680св23).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України).

Виходячи з характеристики спірної квартири суд вбачає, що квартира не може бути поділена на дві окремі частини зі збереженням призначення приміщення.

Оскільки сторони не дійшли згоди щодо отримання грошової компенсації та внесення грошової суми на депозитний рахунок відносно неподільної речі, наявні підстави для визнання за кожним з подружжя права власності на 1/2 частину вказаного майна без його реального поділу.

Враховуючи вище наведене суд приходить до висновку про задоволення позову в частині поділу майна.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки понесені нею судові витрати у виді сплати судового збору в розмірі 11 700 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 40 000 грн.

Разом з тим, відповідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За положеннями ст.ст. 133, 137 ЦПК України, учасник справи має право на відшкодування лише професійної правової допомоги, наданої адвокатом.

До суду було надано копію договору № 11/09/2023 про надання правничої допомоги від 11.09.2023 року, укладеного між адвокатом Івановою Ганною Степанівною та ОСОБА_1 .

Згідно п. 3 Договору за надання правової допомоги у цивільних правовідносинах (стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину) Клієнт сплачує Адвокату гонорар в розмірі 40 000 грн.

Суд враховує правову позицію висловлену у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі № 466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Позаяк склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи, посвідчення про відрядження).

Разом з тим, до позовної заяви не надано детального опису робіт та акту приму-передачі, у зв`язку з чим, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 391, 392 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 61, 63, 65, 69-72 СК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 15, 76, 77, 79-81, 89, 95, 133, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_6 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_6 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 11 700 (одинадцять тисяч сімсот) гривень 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч. 1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 16.07.2025 року.

Суддя Л.В. Домусчі