Справа №336/5913/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

11 липня 2025 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді: Вайнраух Л.А., за участі секретарки судового засідання: Маркіної А.Ю., розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Запоріжжі в порядку загального позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін (учасників справи), цивільну справу №336/5913/24 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , до районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про визнання права на приватизацію житлового приміщення без надання ордера та зобов`язання здійснити приватизацію,-

за відсутності сторін, третьої особи та їх представників, -

В С Т А Н О В И В:

До Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 13.06.2024 надійшла вказана цивільна справа про визнання права на приватизацію житла, яка перебувала в провадженні головуючого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В.

08.04.2025 від представника позивачів адвоката Працевитого Г.О. надійшла до суду позовна заява з уточненими вимогами, за змістом якої сторона позивача просить визнати за ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,4 кв.м, жилою площею 48,1 кв.м, без надання ними ордеру про надання житлової площі та зобов`язати районну адміністрацію Запорізької міської ради по Шевченківському району провести приватизацію квартири АДРЕСА_1 за відсутності ордеру про надання житлової площі на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

За змістом уточненої позовної заяви 25.01.1971 бабця позивачки-1, ОСОБА_6 , отримала ордер на право вселення в квартиру АДРЕСА_1 . У вказану квартиру ОСОБА_5 вселилася ще у дитячому віці, зареєстрована та проживає по теперішній час. У квартирі також зареєстровані та проживають її син ОСОБА_1 та донька ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 основний квартиронаймач ОСОБА_6 померла. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2004 визнано за ОСОБА_5 та її дітьми ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право користування даною квартирою. Також у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований неповнолітній син позивачки-1 ОСОБА_4 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.01.2022 у справі № 336/4501/21 ОСОБА_5 було позбавлено батьківських прав відносно ОСОБА_4 . Розпорядженням районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 30.03.2022 р. № 138 р «Про встановлення опіки над малолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 » над ОСОБА_4 встановлено опіку та призначено опікуном його бабусю ОСОБА_3 . Розпорядженням районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 18.05.2022 р. № 182 р «Про внесення змін до розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 30.03.2022 р. № 138 р «Про встановлення опіки над малолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 » внесено зміни та викладено пункту 3 в такій редакції: «Закріпити за малолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право користування житловою площею у квартирі: АДРЕСА_2 .

Сторона позивача стверджує, що на теперішній час вказана квартира не приватизована та позивачі бажають скористатися своїм правом на приватизацію житла та приватизувати квартиру АДРЕСА_1 у рівних частках на всіх зареєстрованих осіб.

Так, позивачі звернулися із заявою до районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району з проханням оформити передачу у приватну власність квартири за вказаною адресою шляхом приватизації, проте, отримали від відповідача листа від 07.02.2023 № К-109-196, про відмову у приватизації даної квартири, оскільки серед документів відсутній ордер на зазначене житло. Тобто, відповідач відмовив у приватизації квартири АДРЕСА_1 лише з тієї підстави, що відсутній ордер на право вселення у вказану квартиру. ОСОБА_1 , як вказано у позовній заяві, намагався отримати копію ордеру про надання житлової площі, шляхом звернення з письмовим запитом до Департаменту з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради. Однак, згідно з відповіддю зазначеного Департаменту від 01.12.2023 № К-5026 надати копію корінця ордеру на зазначену квартиру не уявляється можливим, оскільки у відділі обліку та розподілу житлової площі департаменту корінці ордерів на заселення житлових приміщень зберігаються починаючи з 1984 року. Відтак, позивачі не мають можливості надати органу приватизації копію ордеру на житлове приміщення через обставини, які від них не залежать.

Враховуючи те, що позивачі вселилися у вищезазначену квартиру зі згоди наймача та рішенням суду, розпорядженням районної ради за ними визнано право користування цією квартирою, законність реєстрації та проживання в квартирі ніхто не оспорює, але у зв`язку із неможливістю отримати ордер, на підставі якого відбулося вселення в квартиру, вирішити це питання в позасудовому порядку є неможливим, позивачі змушені звернутися до суду з позовом про захист своїх порушених прав, тому, з підстав, передбачених ст. 41, 47 55, 124 Конституції України, ст.9 ЖК України, ст.328, 345 ЦК України, ст.2, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», представник позивача, діючи в інтересах позивачів, просить задовольнити позов у визначений спосіб.

Ухвалою судді від 18.06.2024 (головуючий суддя - Щаслива О.В.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, визначено дату, час та місце проведення підготовчого засідання. Встановлено строки на подання відзиву, право на подання зустрічного позову, а також положення ч.8 ст.178 ЦПК України.

На підставі розпорядження керівника апарату суду від 09.10.2024 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, відповідно до п. 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, замінено головуючого суддю Щасливу О.В. та 09.10.2024 матеріали цивільної справи передано визначеному головуючому судді Вайнраух Л.А. на підставі протокола повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою суду від 06.11.2024 постановлено прийняти цивільну справу до свого провадження, розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, визначити дату, час і місце проведення підготовчого засідання. Крім того, встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Ухвалою суду від 20.02.2025 клопотання сторони позивача про витребування доказів задоволено частково. В порядку витребування доказів зобов`язано Департамент адміністративних послуг Запорізької міської ради надати до суду інформацію про осіб, які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , на час надання відповіді, оголошено перерву в підготовчому засіданні внаслідок необхідності витребування нових (додаткових) доказів.

Ухвалою суду від 09.04.2025 прийнято уточнену позовну заяву до розгляду, закрито підготовче провадження у цивільній справі, призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 21.05.2025 клопотання сторони позивача задоволено, позовну заяву в частині позовних вимог ОСОБА_5 до районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про визнання права на приватизацію житла та зобов`язання вчинити певні дії , - залишено без розгляду. Роз`яснено позивачці право на повторне звернення до суду після усунення умов, що були підставою для залишення позову в частині стягнення аліментів без розгляду. В іншій частині постановлено судовий розгляд позовної заяви продовжити, визначити дату, час та місце проведення відкритого судового засідання. Ухвала суду в апеляційному порядку не оскаржувалась та набрала законної сили 21.05.2025.

Представник позивачів адвокат Петров Г.М. подав заяву, вх.№ від 03.07.2025, відповідно до якої просить провести судове засідання за відсутності сторони позивача, заявлені позовні вимоги підтримує, просить задовольнити позов в повному обсязі, проти ухвалення рішення в заочному порядку не заперечує.

Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судових повісток до електронного кабінету в системі «Електронний суд», своїм правом на подання відзиву у встановлений судом в ухвалі суду строк (відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України) не відповідач скористався. Зустрічної позовної заяви у даній справі не подано.

Третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації ЗМР по Шевченківському району повідомлена про дату, час та місце судового засідання шляхом надіслання судових повісток до електронного кабінету в системі «Електронний суд», заяв по суті справи до суду не скеровувала, клопотань та заяв не надсилала.

Згідно з п.2 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи, відповідні довідки наявні в матеріалах справи.

Ч.4 ст.223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Тому у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку представника позивача, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме ухвалює згідно з ч.1 ст.281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України..

Інших процесуальних дій у справі судом не вчинено за відсутності відповідних клопотань, зустрічної позовної заяви у даній справі не подано.

Підстав для відкладення розгляду справи або оголошення перерви відповідно до ст. 223, 240 ЦПК України судом не встановлено.

За приписами ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи та наявні письмові докази, суд дійшов до висновку про те, що заявлений позов підлягає задоволенню, враховуючи таке.

Судом встановлено, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 (з 17.08.2011), ОСОБА_2 (з 15.05.2014), ОСОБА_4 , (з 14.02.2014), що видно з витягів з реєстру територіальної громади від 17.05.2024, 15.05.2024 та 20.05.2024 відповідно.

На виконання ухвали суду про витребування доказів від 20.02.2025 Департамент адміністративних послуг ЗМР, за вх.№ від 13.03.2025, повідомив, що за адресою: АДРЕСА_3 (нова назва після перейменування АДРЕСА_2 , зареєстровані позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .

Відповідно до приписів ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, згідно з рішенням міського суду Шевченківського району м.Запоріжжя у цивільній справі №2-1880/2004 від 27.05.2004, копія якого наявна у справі, а також перебуває в архіві суду, позов ОСОБА_5 задоволено, визнано за ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 . Рішення суду набрало законної сили 28.06.2004. За змістом вказаного рішення бабуся ОСОБА_5 . ОСОБА_6 відповідно до ордера №85 від 25.01.1971 є наймачем вказаного приміщення - трикімнатної квартири, загальною площею 62,4 кв.м., житловою площею 48,1 кв.м. Позивачка з народження мешкала із бабою, після народження діти також стали мешкати разом із ОСОБА_5 .

Крім того, відповідно до рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у цивільній справі № 336/4501/21, пр. № 2/336/405/2022 від 17.01.2022 позов ОСОБА_3 , яка зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , до ОСОБА_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий, ОСОБА_7 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий, задоволено. Позбавлено ОСОБА_5 , ОСОБА_7 батьківських прав щодо неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (веб-посилання на текст судового рішення: https://reyestr.court.gov.ua/Review/102657360).

Згідно з розпорядженням голови районної адміністрації ЗМР по Шевченківському району від 30.03.2022 №138р «Про встановлення опіки над малолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСОБА_3 призначена опікуном над онуком ОСОБА_4 а, над яким вказаним розпорядженням встановлено опіку. Відповідно до розпорядження голови районної адміністрації ЗМР по Шевченківському району від 18.05.2022 №182р «Про внесення змін до розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 30.03.2022 р. №138р «Про встановлення опіки над малолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 » внесено зміни до попереднього розпорядження, закріплено за дитиною право користування квартирою, розташованою у АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 призначено відповідальною за збереження права користування малолітнім онуком вказаним житловим приміщенням.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно (довідка №334749384), право власності на квартиру, розташовану у АДРЕСА_2 , не зареєстровано; за даними ЗМБТІ, як видно з технічного паспорту, станом на 01.01.2013, власником є місцева влада. За даними технічного паспорта, засвідчена копія якого наявна в додатках до позовної заяви, квартира АДРЕСА_7 , має загальну площу 62,4 кв.м, жилу площу 48,1 кв.м.

Згідно з відповіддю заступника директора департаменту з управління житлово-комунальним господарством ЗМР від 01.12.2024 №К-5026 на звернення ОСОБА_8 , у відділі обліку та розподілу житлової площі департаменту корінці ордерів зберігаються з 1984 року. Тому, враховуючи, що ордер оформлювався у 1971 році, надати запитувану інформацію не видається за можливе.

Судом також встановлено, що 07.02.2023 відповідачем на запит ОСОБА_5 надано відповідь, згідно з якою її заява про приватизацію квартири розглянута. За результатами її розгляду повідомляється із посиланням на п.18 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 №396, що для розгляду питання надані не всі необхідні документи, що стало підставою для відмови у приватизації житлового приміщення, а саме, за відсутності оригінала ордера.

Згідно з відповіддю голови районної адміністрації ЗМР Ф.Маєра від 25.04.2023, на адвокатський запит, відповідно до програмного комплексу «Приватизація житла», районною адміністрацією в установленому законом порядку не здійснювалась приватизація вищевказаної квартири.

За даними довідок (у засвідченій копії), виданих заступником керуючого Філії - Запорізьке обласне управління ТВБВ 10007/0325 АТ «Державний ощадний банк України» ОСОБА_9 , від 24.04.2025, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 не значаться в списках громадян, які мають право на приватизацію житла за адресою: АДРЕСА_2 , що зберігаються в АТ «Ощадбанк» ТВБВ №10007/0325 м. Запоріжжя, приватизаційний житловий чек не використовували.

Доказів надання (видачі) ордеру на вказане житлове приміщення позивачам або будь-якій іншій особі суду не надано.

Задовольняючи позов, суд виходить з таких норм чинного законодавства.

Предметом розгляду спору є захист житлових прав позивачів, зокрема, неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , а саме, права на приватизацію житлового приміщення. Підставою для звернення до суду стала відмова органу приватизації (відповідача) у здійсненні приватизації на користь ОСОБА_5 , що первісно також висувала позовні вимоги у даній справі, діяла в інтересах своїх та дітей, квартири АДРЕСА_7 .

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Ч.1,3 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

За приписами ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. Так, цією нормою закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У п. 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovith v. Russia) ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом ст.8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» ((BUCKLEY v UK) від 11.01.1995, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції.

Принцип пропорційності у розумінні Європейській суд з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

У ст.47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ч.1 ст.386 ЦК України врегульовано, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

За правилами ст.345 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Ч.1 ст.61 ЖК України врегульовано, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Згідно з ч.3 ст.9 ЖК України, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

П.16-18 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 №396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за №109/17404 (у редакції чинній на момент подання заяви про приватизацію) визначено, що передача квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках кімнат у комунальних квартирах у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" оформляється свідоцтвом про право власності, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Зразок бланка заяви наведено у додатку 2.

Так, громадянин подає до органів приватизації такі документи: заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі.

За змістом ст.58 ЖК України, ордер на жиле приміщення є адміністративним актом виконавчого органу місцевого самоврядування та правовою підставою вселення громадян до житлового приміщення.

Розділом IV Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених Постановою Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської Ради професійних спілок від 11.12.1984 N 470, передбачено, що ордер на житлове приміщення дійсний протягом 30 днів. Вказаний документ вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. Відповідно до виданого ордера в передбачене в ньому житлове приміщення вселяються як громадянин, що одержав ордер, так і члени його сім`ї, зазначені в ордері. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. З аналізу вказаних правових норм випливає, що ордер має тимчасову дію та є законною підставою вселення особи до житлового приміщення.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ч.1 ст.1, ч.4,5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Ч.5 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкту комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до ст.2,8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у гуртожитках, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до ст. 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Вартість послуг з оформлення документів на право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку оплачується громадянами за розцінками, що встановлюються місцевими органами виконавчої влади.

Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом (ч.10 ст.8).

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (ч.2 ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (ч.4 ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ч.2 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Так, не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Приватизація здійснюється, в тому числі, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю (стаття 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно з ч.5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз.

Офіційне тлумачення цієї статті викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року № 15-рп/2010, згідно з яким кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, необхідно розуміти так, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо: - громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла; у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду; весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною.

Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом (ч.11 ст.8).

Виходячи зі змісту вищевказаних норм закону, двома обов`язковими умовами для виникнення у мешканців права на приватизацію комунальної квартири є - постійне проживання таких осіб у зазначеному житлі та їх особисте звернення до органів приватизації з порушеного питання із дотриманням порядку.

Позивачами доведено, що з об`єктивних причин внаслідок втрати копія ордера у них відсутня, з урахуванням строку користування житлом.

Суд виходить з того, що, в даному випадку, захист прав позивачів в інший спосіб не є можливим, при цьому, суд враховує відсутність інших членів сім`ї позивачів, які також могли мати право на приватизацію зазначеної квартири, крім тих, що ініціювали дане судове провадження, що було предметом перевірки під час розгляду справи.

Так, позивачі ( ОСОБА_1 з 17.08.2011), ОСОБА_2 з 15.05.2014), ОСОБА_4 з 14.02.2014), проживали у даному житловому приміщенні, за місцем реєстрації, при цьому, законність їх проживання відповідачем не спростована, питання щодо користування житлом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було предметом іншого судового провадження, як це знайшло своє підтвердження під час розгляду справи. Крім того, вимоги про усунення перешкод у користуванні спірним житлом відповідач протягом усього часу проживання позивачів не заявляв.

Відмова у наданні дозволу від імені органу приватизації, отримана ОСОБА_5 , на переконання суду, носить формальний характер, оскільки про інших осіб, які претендують на зайняття житлового приміщення - квартири АДРЕСА_7 відповідачем не повідомлено, при цьому, право позивачів на здійснення приватизації (використання житлового чеку) з боку відповідача не оспорюється, відмова вмотивована суто відсутністю ордера на житлове приміщення.

Суд також звертає увагу на тому, що органом опіки та піклування (відповідно до розпорядження РДА ЗМР по Шевченківському району, дослідженого судом від 18.05.2022) вжито заходів щодо збереження права користування даним житловим приміщенням за неповнолітнім ОСОБА_4 , що додатково свідчить про правомірність позовних вимоги.

За приписами ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Так, суд звертає увагу на те, що іншого житла позивачі не мають, доказів протилежного суду стороною відповідача не надано, що свідчить про те, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому їх «житлом» у розумінні ст. 8 Конвенції.

Згідно з положеннями ч.10 ст.8 у прив`язці до п.2 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, а тому посилання відповідача у відповіді на відсутність ордеру, як на підставу для відмови у здійсненні приватизації, є безпідставним.

Таким чином, дії відповідача, як органу приватизації, порушують конституційне право позивачів на приватизацію житла у встановленому законом порядку, зокрема, законні інтереси неповнолітньої дитини (п.3 ч.1 ст.247 СК України).

Суд також зауважує, що компетенція і порядок утворення органів приватизації передбачений постановою КМУ від 08.10.1992 №572 «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Вказаними законодавчими актами визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами.

Отже, враховуючи те, що передача у власність приватизованого житла відбувається на підставі рішення органу приватизації, оформляється свідоцтвом про право власності на житло, яке реєструється органом приватизації, цей орган приватизації у будь-якому випадку має бути залучений до участі у справі у якості відповідача.

Крім того, за змістом наведених вище нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок приватизації державного житлового фонду, особа, яка бажає скористатись таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді.

З огляду на наведене, оскільки орган приватизації зволікає з прийняттям рішення щодо безоплатної приватизації жилого приміщення за вказаною вище адресою, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, належність обраного способу захисту порушеного права та, відповідно, про наявність підстав для захисту вимог позивачів щодо реалізації їх права на приватизацію у визначений стороною позивача спосіб.

За змістом ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Про ефективність та належність визначеного позивачем способу захисту порушеного права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду шляхом зобов`язання вчинити дії щодо приватизації свідчать висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 183/2859/16, пр. 61-10997св18, від 19.06.2019 у справі №338/347/16-ц, пр.61-24054св18, від 30.09.2020 у справі №754/6918/18, пр.61-13774св19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №200/18858/16-ц, пр.№ 14-165цс18.

Також суд враховує висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24.02.2021 у справі №296/4642/19, пр.№ 61-2708св20, від 08.06.2022 у справі №202/3820/19, пр. 61-836св21.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи рішення суду про задоволення позовних вимог, з відповідача на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений стороною позивача у зв`язку з розглядом справи, по 1 211,20 гривень на користь кожного.

За приписами ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що ОСОБА_4 звільнений від сплати судового збору (п.12 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір, який мав бути сплачений за розгляд позовної заяви немайнового характеру у сумі 1 211,20 гривень, слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 2, 7, 10, 12-13, 49, 76-83, 89, 141, 223, 229, 240, 245, 247, 258-259, 263-265, 268, 272-273,280-283 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , до районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про визнання права на приватизацію житлового приміщення без надання ордера та зобов`язання здійснити приватизацію,- задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 право на приватизацію квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 62,4 кв.м, жилою площею 48,1 кв.м.

Зобов`язати районну адміністрацію Запорізької міської ради по Шевченківському району провести дії з приватизації квартири АДРЕСА_7 бригади ( ОСОБА_10 ОСОБА_11 ) у м. Запоріжжі у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» без надання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 копії ордеру.

Стягнути з районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір, сплачений ними за пред`явлення позовної заяви до суду, у сумі по 1 211,20 гривень (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок) кожному.

Судовий збір у сумі 1 211,20 гривень (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок), від сплати якого за пред`явлення позовної заяви до суду звільнений ОСОБА_4 , компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Реквізити сторін: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, , адреса місцезнаходження: м.Запоріжжя, пр. Моторобудівників, буд.34.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду складено та підписано 11.07.2025.

Суддя Л. А. Вайнраух