Номер провадження: 22-ц/813/3132/25
Справа № 509/3474/24
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Державного підприємства «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дослідне господарство «Таїровське» Національного Наукового Центру «Інститут виноградарства і виробництва імені В.Є. Таїрова» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Бочарова А.І. 28 жовтня 2024 року у смт. Овідіополь Одеської області,

встановила:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Національного Наукового Центру «Інститут виноградарства і виробництва імені В.Є. Таїрова» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначав, що у серпні 2013 року він був працевлаштований у ДП «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» на посаду механіка по ремонту устаткування (підрозділ - винний цех), за основним місцем роботи.

09 лютого 2022 року позивач був звільнений з займаної посади (за основним місцем роботи) за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, згідно наказу №08-К з відповідним записом у трудовій книжці.

11 лютого 2022 року позивач знову працевлаштувався у відповідача на посаду механіка по ремонту устаткування (підрозділ - винний цех), за сумісництвом.

01 серпня 2023 року ОСОБА_1 був звільнений з займаної посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України на підставі наказу №27- К від 01 серпня 2023 року.

Позивач вважав, що під час його трудових взаємовідносин з відповідачем, останнім порушувались обов`язки щодо своєчасної виплати йому заробітної плати.

У зв`язку з вищевикладеним, ОСОБА_1 просив суд:

Стягнути з ДП «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» заборгованість по заробітній платі.

Стягнути з ДП «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з ДП «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» моральну шкоду.

Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 було задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з ДП «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у загальному розмірі 55690,16 грн.

Стягнуто з ДП «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у загальному розмірі 55661,40 грн.

Стягнуто з ДП «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн.

Стягнуто з ДП «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9000,00 грн.

Стягнуто з ДП «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» на користь ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1314,54 грн.

В апеляційній скарзі представник ДП «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, в сумі 26691,16 грн., в іншій частині позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем було пропущено передбачений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

Сторони про розгляд справи на 01 липня 2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

30 червня 2025 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без участі позивача.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ДП «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм процесуального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (ст. 43 Конституції України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (ст. 51 КЗпП України).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас, у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте, метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18)).

У ч. 1 та 2 ст. 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У ч. 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19).

Як вбачається з матеріалів справи, 01 серпня 2013 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до ДП «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» на посаду слюсаря по ремонту технологічного обладнання (за основним місцем роботи).

02 січня 2015 року ОСОБА_1 був переведений на посаду механіка по ремонту устаткуванням.

09 лютого 2022 року ОСОБА_1 був звільнений з займаної посади (за основним місцем роботи) за власним бажанням на підставі положень ст. 38 КЗпП України, згідно наказу №08-К з відповідним записом у трудовій книжці.

З розрахункового листка за лютий 2022 року вбачається, що за останній розрахунковий період перебування на посаді лютий 2022 року, кількість відпрацьованих позивачем днів/годин у розрахунковому періоді (у роб. дії./ у год.) становила 7/28, сума нарахованої позивачу заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпуску, без урахування до вирахування обов`язкових податків, зборів та платежів (у грн.) становила 8670,35, сума грошових коштів, яка підлягала сплаті працівнику з урахуванням утримання обов`язкових податків, зборів та платежів (у грн.) становила 6894,55, сплачено за розрахунковий період (у грн.) - 0,00. Заборгованість відповідача на момент звільнення (у грн.) становила 45395,09.

В останній день роботи 09 лютого 2022 року ОСОБА_1 перебував на своєму робочому місці, виконував трудові обов`язки, але в кінці робочого дня і на наступний день після свого звільнення з роботи заборгованість із заробітної плати не отримав.

Однак, колегія суддів приймає до уваги, що у період з березня по листопад 2023 року відповідач частково здійснив погашення заробітної плати перед ОСОБА_1 , а саме, з розрахункових листків вбачається: у березні 2022 року відповідачем сплачено 900 грн., у квітні 2022 року - 1000 грн., у травні 2022 року - 3000 грн., у липні позивач отримав 7000 грн. за вересень 2022 року 2000 грн., у вересні 2022 року - 5000 грн., у листопаді - 2601,54 грн. (за грудень 2021 року).

Таким чином, за період роботи ОСОБА_1 за основним місцем роботи, заборгованість відповідача перед останнім складає 23893,46 грн.(45395-900-1000-3000-7000-7000-2601,54=23893,46).

Як вбачається із матеріалів справи, представником ОСОБА_1 до суду першої інстанції були надані розрахункові листи ДП «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» з ОСОБА_1 за період з 2019 року по 2022 рік. Також, із матеріалів справи вбачається, що представником ДП «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» до суду першої інстанції також були надані розрахункові листи. При цьому, за період з 2019 року по 2021 рік розбіжності у наданих позивачем та відповідачем розрахункових листах відсутні, в той час як за період 2022 рік містяться розбіжності з тими листами, які надав представник ДП «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» у додатку до відзиву на позов.

У зв`язку із необхідністю усунення вказаних розбіжностей, колегія суддів ухвалою від 20 березня 2025 року направила на адресу ДП «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» копії вказаних розрахункових листів для надання відповіді щодо наявних розбіжностей та перевірки правильності інформації, яка у них відображена.

На виконання вказаної ухвали, ДП «Дослідне господарство «Таїровське» надало суду апеляційної інстанції розгорнуту довідку № 07/05 від 08 травня 2025 року про розрахунок заборгованості по заробітній платі за основним місцем роботи перед ОСОБА_1 та розрахункові листки, з яких вбачається, що станом на 16 листопада 2023 року заборгованість відповідача перед позивачем складала 23893,46 грн.

В період з 10 лютого 2022 року по 01 серпня 2023 року ОСОБА_1 працював в ДП «Дослідне господарство «Таїровське» на посаді механік по ремонту устаткування за сумісництвом, сума заборгованості за цей період складає 2797,71 грн.

З огляду на вищевикладене колегія суддів доходить висновку, що на момент подання позову, ДП «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» несвоєчасно сплатило позивачу заробітну плату за основним місцем роботи, розмір якої на момент подання позову становив 26691,16 грн., і саме ця сума має бути стягнута з відповідача на користь позивача.

Щодо строку позовної давності.

Колегія суддів зазначає, що Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набув чинності з 19 липня 2022 року, змінено терміни звернення до суду з питання захисту прав працівників.

Так, відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116 КЗпП).

Відповідно до ст. 234 КЗпП, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (ст. 116), минуло не більше одного року.

У ст.і 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в ч. 1 ст. 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.

При вирішенні даного спору, колегія суддів приймає до уваги практику Верховного Суду щодо застосування ч. 2 ст. 233 КЗпП України, викладену у постановах від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21, від 27 квітня 2023 року у справі № 420/14777/22, від 27 квітня 2023 року у справі № 300/4201/22, від 28 вересня 2023 року у справі №140/2168/23, від 18 жовтня 2023 року у справі № 380/14605/22, згідно з якою право звернення до суду працівника, звільненого до 19 липня 2022 року, із позовом про стягнення усіх належних сум при звільненні, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року), не обмежене будь-яким строком.

Таким чином, положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ, який набрав чинності вже після звільнення ОСОБА_1 з основного місця роботи (09 лютого 2022 року), а саме 19 липня 2022 року, встановлюють не лише строк звернення до суду (3 місяці) за вирішенням спорів, щодо яких раніше допускалося звернення до суду без обмежень будь-яким строком, а й визначають момент початку перебігу такого строку, який пов`язується з настанням події, правові підстави для настання якої закладені лише з 19 липня 2022 року (з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані і виплачені йому при звільненні).

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що при зверненні ОСОБА_1 до суду із позовними вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі за основним місцем роботи, позивачем не було пропущено строк позовної давності, оскільки на момент звільнення останнього - 09 лютого 2022 року, строк звернення до суду із відповідним позовом не був обмежений будь-яким строком.

Відповідно, позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» про стягнення невиплаченої заробітної плати за основним місцем роботи в сумі 26691,16 грн. с обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У наступному, 11 лютого 2022 року, ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до відповідача на посаду слюсаря по ремонту технологічного обладнання (за основним місцем роботи) за сумісництвом.

01 серпня 2023 року позивач був звільнений з займаної посади за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України на підставі наказу №27- К від 01 серпня 2023 року.

Відповідно приписів ч. 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції чинній після змін, внесених згідно із Законом №2352-ІХ), у справах про виплати всіх сум що належать працівникові при звільненні, він може звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нарахована та виплачена працівникові при звільненні (ст. 116).

Відомостей про те, що ОСОБА_1 одержав письмові повідомлення про нараховані суми, які належали для виплати при звільненні матеріали справи не містять, а відтак строк позовної давності не може вважатися пропущеним.

Станом на момент звільнення, заборгованість за заробітною платою відповідача перед позивачем за роботу за сумісництвом становить 15196,07 грн. 16 листопада 2023 року відповідачем сплачена сума заборгованості 12398,36 грн., отже сума яка підлягає стягненню в судовому порядку складає 2797,71 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (ч. 2 ст. 117 КЗпП України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справа № 755/12623/19 у своїх висновках щодо застосування норм права про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вказала на наступне. Середній заробіток за ст. 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач ДП «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова», як роботодавець, своєчасно не здійснив із працівником ОСОБА_1 (позивачем) розрахунок при звільненні за основним місцем роботи, а тому з відповідача, відповідно до ст. 117 КЗпП України, слід стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Згідно абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Положеннями абз. 3 п. 2 розд. ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 визначено, що середня заробітна плата для визначення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (ст. 117 КЗпП України) обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 5 розд. IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Згідно п. 8 розд. IV Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

З огляду на викладене, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Так, позивач звільнився з основного місця роботи 09 лютого 2022 року, а фактичний розрахунок станом на день звернення до суду (прийняття рішення) не проведений, таким чином, враховуючи ст. 117 КЗпП України, період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить з 10 лютого 2022 року (перший робочий день після звільнення позивача) по 10 серпня 2022 року (по день фактичного розрахунку у разі його проведення, однак, у даному випадку - не більше, як за шість місяців), та становить 123 робочі дні затримки.

Середньоденна заробітна плата позивача ОСОБА_1 складає 160 грн., виходячи з заробітної плати, де повним останнім місяцем є грудень 2021 року та січень 2022 року (3287,36 грн. + 3271,52 грн./ 41 кількість робочих в цей період).

Отже, кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 123 робочих днів. Середній заробіток за час затримки розрахунку складає 160 грн.

Колегія суддів вважає, що з відповідача слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців) за період з 10 лютого 2022 року по 10 серпня 2022 року у розмірі 19680 грн. (160 грн. середньоденна заробітна плата х 123 робочих днів затримки), з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, а отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі за основним місцем роботи у розмірі 26691,16 грн., та середній заробіток за час затримки по розрахунку у розмірі 19680 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення грошової компенсації моральної шкоди.

Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі №487/6970/20 (провадження N 61-1132св22) зазначено, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у від 01 березня 2021 року у справі №180/1735/16-ц (провадження №61-18013сво18)).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі №487/6970/20 (провадження №61-1132св22)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №477/874/19 (провадження №14-24цс21) вказано, що абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін "інші обставини, які мають істотне значення" саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати.

У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі №326/789/21 (провадження №61-4995св23) зазначено, що у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі №6-23цс12 зроблено висновок, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України в редакції, чинній на момент подання позовної заяви, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом (п. 1 ч. 1 ст. 268 ЦК України).

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 24 січня 2024 року у справі № 755/3443/21.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №210/2104/16-ц (провадження №14-597цс18) зазначено, що: «Відділення Фонду стверджує, що позивач пропустив передбачений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору. Разом з тим згідно з п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію; на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування). Оскільки зазначений спір стосується здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, на таку вимогу позовна давність не поширюється, а наведені у касаційній скарзі доводи про те, що до цієї вимоги застосовується передбачена у ч. 1 ст. 233 КЗпП України спеціальна позовна давність у три місяці, є помилковими. Аналогічні висновки викладено у постанові ВП ВС від 05 грудня 2018 по справі №210/5258/16-ц».

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 просить стягнути грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн. В обґрунтування цих вимог зазначав, що в результаті затримки з невиплатою заробітної плати позивач поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що порушення відповідачем його трудових прав позивача у зв`язку із несвоєчасною виплатою заробітної плати призвело до моральних страждань. Проте, з урахуванням періоду затримки, а також виходячи з обґрунтованості позову щодо наявності такої шкоди саме у зв`язку з порушенням трудових прав позивача відповідачем, засад розумності та справедливості, колегія суддів вважає необхідним визначити розмір грошової компенсації моральної шкоди в сумі 6000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги представника ДП «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» про сплив строку позовної давності при зверненні до суду із позовом про стягнення моральної шкоди є безпідставними, оскільки спір у цій справі стосується відшкодування грошової компенсації моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав у зв`язку із затримкою виплати заробітної плати, тому на цю вимогу не поширюється позовна давність, передбачена ч. 1 ст. 233 КЗпП України в редакції, чинній на момент подання позовної заяви.

Щодо витрат на правничу допомогу.

У ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У апеляційній скарзі представник ДП «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» зазначає, що витрати на правничу допомогу в сумі 9000 грн. є завищеними та такими, що не підтверджені належними доказами.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що з аналізу ч. 3 ст. 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Тому, при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У додатковій постанові Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21), а також у постанові Верховного Суду від 24 грудня 2024 року у справі № 604/424/23 (провадження № 61-4214св24) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Крім того, згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору про надання правової допомоги № 01/05 від 01 травня 2024 року, адвокат Пирожок О.С. приймає на себе зобов`язання з надання професійної правничої (правової) допомоги, зокрема, здійснювати представництво інтересів клієнта ОСОБА_1 у всіх судових органах (у т. ч. в судах першої інстанції, судах апеляційної інстанції, суді касаційної інстанції) та у всіх судочинствах (у т. ч., але не виключно, у господарському, цивільному, адміністративному, кримінальному тощо), у наказному, позовному, окремому та будь-яких інших провадженнях.

Згідно договору про надання правової допомоги № 01/05 від 01 травня 2024 року у редакції Додаткової угоди №1, правова допомога полягає у забезпечення реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному судочинстві за представництво інтересів Позивача та захист його прав в Овідіопольському районному суді Одеської області, по справі про заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди з Державного підприємства «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова».

Пунктом 1 Додаткової угоди № 1 визначено, що сторони погодили виплату гонорару (винагороди) за надання адвокатом професійної правничої допомоги у розмірі 9000,00 грн.

Оплата правової допомоги адвоката здійснюється позивачем на підставі Акта приймання-передачі наданих послуг, який складається, підписується та направляється адвокатом після фактичного надання послуг та ухвалення рішення по справі. Оплата здійснюється шляхом безготівкового перерахування коштів у строк, що не перевищує п`яти робочих днів з дати підписання Акта приймання-передачі наданих послуг.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції.

Однак, колегією суддів приймається до уваги, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а відтак, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що на користь позивача підлягають відшкодуванню витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

При зазначених обставинах колегія суддів вважає, що рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2024 року підлягає зміні із ухваленням судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Щодо судових витрат.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову, - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У даному випадку, позовні вимоги ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції задоволено, у пропорційному вираженні, на 38% (49573,46х100/131351,56=38%).

Відповідно, сума судового збору, сплачена позивачем та подачу позову, яка має бути стягнута з відповідача на користь держави, становить 499,53 грн. (1314,54 грн.х38%=499,53 грн.).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року відстрочено представнику ДП «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

При цьому сума судового збору, який мав сплатити апелянт, становить 1971,38 грн. (1314,52 грн.х150%=1917,38 грн.).

Відтак, сума судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1222,25 грн. (62% від розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню з ДП «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» на користь держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Державного підприємства «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2024 року змінити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дослідне господарство «Таїровське» Національного Наукового Центру «Інститут виноградарства і виробництва імені В.Є. Таїрова» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі за основним місцем роботи у розмірі 26691,16 гривень.

Стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 19680 гривень.

Стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 6000,00 гривень.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 гривень.

Стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова» () на користь держави судовий збір у розмірі 499,53 гривень за подачу позовної заяви, та в сумі 1222,25 гривень за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 16 липня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе