ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 678/1602/24

Провадження № 22-ц/820/1532/25

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 10 квітня 2025 року, суддя Лазаренко А.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг», про відшкодування шкоди, завданої смертю особи, та стягнення страхового відшкодування,

встановив:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ТзДВ «Страхова група «Оберіг», в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив стягнути з ТзДВ «Страхова група «Оберіг» на свою користь страхове відшкодування моральної шкоди у розмірі 20100 грн., страхове відшкодування витрат на поховання у розмірі 3500 грн., пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 8330,12 грн., 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 920,08 грн., інфляційні втрати у розмірі 3291,87 грн., а разом 12542,07 грн., а також понесені судові витрати у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу у розмірі 7500 грн.

В обґрунтування позову вказав, що 02 листопада 2023 року, в смт. Летичів Хмельницької області, сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої автомобіль марки «ДАФ», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , на регульованому перехресті, під час повороту праворуч не вибрав безпечної швидкості руху та вчинив наїзд на велосипедиста ОСОБА_3 , який рухався в попутному напрямку. Внаслідок вказаної ДТП велосипедист ОСОБА_3 від отриманих травм помер у кареті швидкої медичної допомоги. Цивільно-правова відповідальність водія автомобілю марки «ДАФ», р.н. НОМЕР_1 , на дату вчинення ДТП, відповідно до полісу №217017511, була застрахована в ТзДВ «Страхова група «Оберіг».

02 листопада 2023 року по факту цієї ДТП було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000737 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

20 листопада 2023 року на адресу ТзДВ «Страхова група «Оберіг» надіслано заяву про виплату страхового відшкодування у загальному розмірі 56120 грн., з проханням виплатити для батька загиблого ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 40200 грн. та витрати на поховання у розмірі 15920 грн.

09 січня 2024 року ТзДВ «Страхова група «Оберіг» представнику заявника надано відповідь про те, що строк для прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування припинено до дати набрання рішенням у кримінальній справі/провадженні законної сили та повідомлення про даний факт страховика. Окрім того, відповідач просив повідомити, чи є матір у померлого та чи претендує вона на отримання частини моральної шкоди.

Постановою старшого слідчого ВРЗСТ СУ ГУНП в Хмельницькій області Крищука О.А. від 31 січня 2024 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000737 від 02 листопада 2023 року закрито у зв`язку із відсутністю у діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

26 квітня 2024 року на адресу ТзДВ «Страхова група «Оберіг» надіслано заяву, якою до матеріалів страхової справи долучено постанову про закриття кримінального провадження від 31 січня 2024 року, а також надано додаткові пояснення відносно матері загиблого та документів, що підтверджують витрати на поховання.

25 липня 2024 року відповідачем повідомлено, що прийнято рішення про виплату страхового відшкодування позивачу у розмірі 20100 грн., без уточнення розміру та без узгодження суми із заявником.

Листом від 21 серпня 2024 року, вих.№2108-01, страховиком у відповідь на запит про надання розрахунку страхової виплати повідомлено, що оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок грубої необережності потерпілого, а водієм ПДР України не порушено, прийнято рішення щодо зменшення суми відшкодування моральної шкоди на 50%. Щодо компенсації витрат на поховання страховою компанією повідомлено, що згідно з інформацією, наданою ФОП ОСОБА_4 , оплату за ритуальні товари згідно з фіскальним чеком на суму 12420 грн. здійснювала інша особа. Щодо товарного чеку на суму 2600 грн., виданого ФОП ОСОБА_5 , та товарного чеку на суму 900 грн., виданого ФОП ОСОБА_6 , ТзДВ «Страхова група «Оберіг» послалася на те, що ці чеки не є належними розрахунковими документами.

Позивач зауважив, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього з реабілітуючих підстав не звільняє його від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Вимогу страховика про надання додаткових документів на підтвердження витрат на поховання вважає необґрунтованою, оскільки надані ТзДВ «СГ «Оберіг» оригінали розрахункових документів містять усі необхідні реквізити, та є належними розрахунковими документами, на підставі яких страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування по витратах на поховання. При цьому, неналежне оформлення суб`єктом господарювання товарних чеків не спростовує здійснених ОСОБА_1 витрат на поховання. Не застосування ФОП у своїй діяльності РРО, не має покладати на споживача його послуг надмірний тягар у виді з`ясування відповідності виданих ФОП документів вимогам закону. Такий підхід не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, на яких ґрунтуються цивільні відносини.

Зазначив, що є законні підстави стягнення з відповідача пені з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, трьох процентів річних та інфляційних втрат за користування чужими коштами за весь час прострочення.

Згідно з розрахунком розмір нарахування за неповну та несвоєчасну виплату моральної шкоди та витрат на поховання становитиме 12542,07 грн., з яких пеня складає 8330,12 грн., три проценти річних від простроченої суми боргу 920,08 грн., інфляційні втрати у розмірі 3291,87 грн.

Рішенням Летичівського районного суду Хмельницької області від 10 квітня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

У мотивувальній частині свого рішення суд зазначив, що факт порушення потерпілим ОСОБА_3 ПДР України під час ДТП зафіксовано у постанові слідчого про закриття кримінального провадження та дозволяє зробити висновок про грубу необережність потерпілого, що сприяла виникненню шкоди. Відмовляючи у стягненні витрат на поховання суд вказав, що страховик вправі вимагати від особи, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника не тільки докази на підтвердження розрахункових операцій з виконавцем робіт (надавачем послуг), а й документи, що підтверджують факт укладення договору, однак відповідних доказів позивач страховику не надав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

На обґрунтування скарги зазначив, що груба необережність за відсутності доказів умислу потерпілого або непереборної сили у настанні дорожньо-транспортної пригоди саме по собі не є підставою для зменшення страхового відшкодування.

Він надав страховику належні та достатні докази понесення витрат на поховання в розмірі 3500 грн., зокрема, товарні чеки, які є різновидами розрахункового документа. Незастосування ФОП в своїй господарській діяльності РРО не має покладати на нього, як на споживача послуг, надмірний тягар у доказуванні їх отримання.

Просив суд компенсувати йому судові витрати, зокрема, понесені у зв`язку із наданням правничої допомоги, за рахунок страховика.

У відзиві на апеляційну скаргу ТзДВ «Страхова група «Оберіг» вказало на необґрунтованість апеляційної скарги. У постанові про закриття кримінального провадження наведено дані щодо виключної вини загиблого ОСОБА_3 у ДТП.

Позивач не поніс жодних витрат на поховання та їх імітує.

Оскільки товарний чек сам по собі не свідчить про наявність договірних відносин з приводу понесення витрат на поховання, страховиком було правомірно запитувано договір про надання товарів та послуг щодо поховання, який позивач страховику не надав.

Нарахування штрафних санкцій за невиплату страхового відшкодування є безпідставним та необґрунтованим.

Розгляд справи судом проведено в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .

Відповідно до свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_3 , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

20 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ТзДВ «Страхова група «Оберіг» про виплату страхового відшкодування у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 , який загинув внаслідок ДТП, яке сталося ІНФОРМАЦІЯ_2 , в смт. Летичів Хмельницької області, внаслідок наїзду на нього автомобіля марки «ДАФ», р.н. НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_2 .

Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «DAF XF 95.430», р.н. НОМЕР_4 на дату настання ДТП була забезпечена ТзДВ «Страхова група «Оберіг» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів EP-217017511 від 25 вересня 2023 року, що визнано сторонами в суді.

Відповідно до листа №46708/ПЗ від 09 січня 2024 року, ОСОБА_1 повідомлено про те, що страховик припиняє розгляд справи про виплату страхового відшкодування до дати, коли страховику стане відомо про набрання законної сили рішення в цивільній, господарській або кримінальній справі.

Як вбачається зі змісту постанови від 31 січня 2024 року про закриття кримінального провадження №000737, відомості про яке 02 листопада 2023 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, висновком експерта №СЕ-19/123-24/950-ІТ від 24 січня 2024 року встановлено, що належні та фактичні дії водія автопоїзда у складі сідлового тягача «DAF XF 95.430», р.н. НОМЕР_4 , з напівпричепом-самоскидом «SDC TRAILERS SDC», р.н. НОМЕР_5 ОСОБА_2 , в аспекті виконання нормативних документів ПДР України у дорожній ситуації, яка розглядається, не суперечили вимогам ПДР, отже, у такій дорожній ситуації, до виникнення (настання) даної ДТП односторонні дії водія ОСОБА_2 не призвели. Об`єктивно встановлено, що причиною виникання ДТП є односторонні дії велосипедиста ОСОБА_3 , які полягають у виїзді велосипедом на пішохідний перехід проїзної частини вул. Патріса Лумумби на заборонний червоний сигнал світлофора та здійснення зіткнення з правою бічною частиною напівпричепа автопоїзда «SDC TRAILERS SDC», р.н. НОМЕР_5 .

26 квітня 2024 року на адресу ТзДВ «Страхова група «Оберіг» надіслано заяву, до якої долучено постанову про закриття кримінального провадження від 31 січня 2024 року, а також надано додаткові пояснення щодо матері загиблого та документів на підтвердження витрат на поховання.

25 липня 2024 року ТзДВ «Страхова група «Оберіг» у листі №46708/ПЗ повідомило, що на підставі п. 36.1 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» прийнято рішення про виплату на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування в розмірі 20100 грн., в решті вимог відмовлено.

26 липня 2024 року на рахунки представника позивача за довіреністю, ТОВ «Центр Атовиплат «Поліс», перераховано страхове відшкодування для ОСОБА_1 у розмірі 20100 грн., що визнано сторонами та не оспорюється.

Згідно з товарними чеками від 03 листопада 2023 року, ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_6 продали товару та надали послуг на суми 2 600 грн. та 900 грн., відповідно.

За розрахунком ОСОБА_1 , ТзДВ «Страхова група «Оберіг» за період з 19 лютого 2024 року по 25 липня 2024 року, з огляду на несплату страхового відшкодування в розмірі 43700 грн., зобов`язане сплатити 5233,25 грн. пені, 565,95 грн. у вигляді 3% річних, 1544,32 грн. інфляційних втрат, а також за період з 26 липня 2024 року по 24 січня 2025 року, з огляду на несплату страхового відшкодування в розмірі 23600 грн., зобов`язане сплатити 3096,87 грн. пені, 354,13 грн. у вигляді 3% річних, 1747,55 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (частина друга статті 1168 ЦК України).

Ч.ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених ч. 1 ст. 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, та у разі відшкодування витрат на поховання. Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у ст. 7 Закону України «Про страхування». Пункт 9 частини 1 вказаної статті до них відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини в цій сфері регламентує, зокрема, Закон №1961-IV.

Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі (ст. 4 Закону №1961-ІV).

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону №1961-ІV).

Згідно з абз. 1 п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених пп. «г» і «ґ» п. 41.1 та пп. «в» п. 41.2 ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Згідно з п. 32.1 ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідно до цього Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц вказано, що у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом №1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України, не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

Груба необережність потерпілого є підставою тільки для зменшення розміру відшкодування потерпілому за рахунок володільця джерела підвищеної небезпеки, однак не тягне за собою відповідальності потерпілого за заподіяння шкоди транспортному засобу.

Перед потерпілим несуть обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі №466/4412/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №756/16649/13-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі №447/2438/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі №601/1304/15-ц, від 01 липня 2020 року у справі №554/858/19.

Згідно з п. 1 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані 1) проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій або через зареєстровані фіскальним сервером контролюючого органу програмні реєстратори розрахункових операцій зі створенням у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.

В абз. 17 ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» визначено, що розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

Товарний чек - це документ, що підтверджує факт оплати товару або послуги. Товарний чек застосовують суб`єкти господарювання, що не зобов`язані використовувати РРО та розрахункові книжки (постанова Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі №521/1046/21).

Згідно зі ст. 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

За кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня (п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України).

У ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19) вказано, що: «…Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18).

Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах №910/16945/14 та №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі №918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі №924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову».

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що загиблий ОСОБА_3 був сином ОСОБА_1 суд, проаналізувавши доводи сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, дійшов обґрунтованого висновку про те, що заподіяна позивачу моральна шкода внаслідок загибелі ОСОБА_3 підлягає відшкодуванню позивачу відповідачем.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що потерпілий ОСОБА_3 передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком, а також те, що шкода була заподіяна внаслідок непереборної сили.

Висновки суду щодо зменшення розміру відшкодування моральної шкоди з посиланням на положення ст. 1193 ЦК України є помилковими, оскільки страховик є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом №1961-IV, положеннями якого не передбачено права страховика зменшити суму страхового відшкодування, визначену у п. 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Позивачем було надано відповідачу товарні чеки на придбання товарів, необхідних для поховання ОСОБА_3 у ФОП ОСОБА_5 на суму 2600 грн. та у ФОП ОСОБА_6 на суму 900 грн., справжність та достовірність даних, які містяться у них, іншими доказами не спростовано.

Посилання страховика на неналежність вказаних доказів колегія суддів відхиляє, позаяк відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» товарний чек є розрахунковим документом, який використовується при здійсненні господарської діяльності та підтверджує господарську операцію з придбання товару.

Таким чином, враховуючи, що страховику стало відомо про закінчення кримінального провадження щодо відповідного страхового випадку 26 квітня 2024 року, саме з 26 липня 2024 року розпочалось прострочення страховиком виплати страхового відшкодування в розмірі 23600 грн.

Правовідносини щодо виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них також поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Позивач, з урахуванням обов`язку страховика щодо сплати пені з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, передбаченої п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, провів правильний розрахунок за період з 26 липня 2024 року по 24 січня 2025 року, згідно з яким пеня у зв`язку із простроченням сплати страхового відшкодування в розмірі 23600 грн. становить 3096,87 грн., три проценти річних становлять 354,13 грн., інфляційні втрати - 1747,55 грн.

В той же час, відповідачем вказаний розрахунок спростовано не було, власного розрахунку не надано, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про стягнення з ТзДВ «Страхова група «Оберіг» на користь ОСОБА_1 заборгованості з виплати страхового відшкодування в розмірі 23600 грн. та штрафних санкцій за вищевказаний період.

Стосовно відшкодування судових витрат на правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18).

Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем одночасно з поданням позовної заяви до суду подано заяву про надання доказів на підтвердження судових витрат у суді першої інстанції протягом 5 днів після ухвалення судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з договором, укладеним між ОСОБА_1 та адвокатом Гудз Р.А. 30 серпня 2024 року, вартість послуг за надання правничої допомоги в суді першої інстанції становить 7500 грн., вартість послуг за надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції становить 5000 грн.

Разом з тим, для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, провадження №12-171гс19).

Зважаючи на складність справи, а саме, предмет доказування в даній справі, складність застосування норм права, складення позовної заяви, розрахунків, інших процесуальних документів, збору доказів у даній справі адвокатом Гудз Р.А., колегія суддів вважає, що сума правничих витрат у суді першої інстанції в розмірі 7500 грн. не є завищеною, натомість є розумною та справедливою, відповідає складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг.

В суді апеляційної інстанції відповідач, будучи ознайомленим із поданою позивачем заявою про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 5000 грн., заперечень щодо такого розміру та відповідного клопотання про його зменшення не подав.

За відсутності клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на правничу допомогу в суду відсутні правові підстави для зменшення належно підтвердженого розміру таких витрат з власної ініціативи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі №676/5537/19).

За вищенаведеного, з огляду на неправильне застосування судом норм матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову та нового розподілу судових витрат.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з ТзДВ «Страхова група «Оберіг» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати зі сплати правничої допомоги, понесені в суді першої та апеляційної інстанцій, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в сумі 5976 грн. (7500 грн. х (28798,55 грн.:(36142,07 грн.:100%):100%), та 3984 грн. відповідно (5000 грн. х (28 98,55грн.:( 36142,07 грн.:100%):100%).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 10 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» про відшкодування шкоди, завданої смертю особи, та стягнення страхового відшкодування, задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування зі сплати моральної шкоди та витрат на поховання в розмірі 23600 грн., пеню в розмірі 3096,87 грн., три проценти річних у розмірі 354,13 грн., інфляційні втрати у розмірі 1747,55 грн., судові витрати із надання правничої допомоги в суді першої інстанції в розмірі 5976 грн.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» на користь ОСОБА_1 судові витрати із надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції в розмірі 3984 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова