П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2025 року м. Київ

Справа №752/12748/20

Провадження: № 22-ц/824/10933/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Музичко Руслани Василівни в інтересах ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Данілової Т. М.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "Т.М.М.", про визнання права спільної сумісної власності на майнові права, визнання недійсним договору про заміну сторони та передачу прав та обов`язків за договором купівлі-продажу майнових прав, визнання недійсним договору дарування, витребування майна та визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя,

у с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що з 29 квітня 2006 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_1 . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 січня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі 03 березня 2014 року ОСОБА_1 за спільні кошти подружжя придбав у ТОВ "Фірма "Т.Т.М." майнові права на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (будівельна адреса житлового будинку: АДРЕСА_2 ), будівельна площа квартири 73,57 кв.метрів, на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №08/03-Б7-Л від 03.03.2014 року, згідно п.п. 4.1 та 4.2 якого вартість майнових прав складає 514 990 грн. 25 листопада 2016 року ТОВ "Фірма "Т.М.М." видав ОСОБА_1 довідку про те, що оплата за квартиру згідно договору купівлі-продажу майнових прав №08/03-Б7-Л від 03.03.2014 року здійснена ним в повному обсязі.

В подальшому, 25.10.2017 року ОСОБА_1 без її згоди відступив майнові права на вказану квартиру на користь своєї матері, ОСОБА_3 , на підставі договору заміни сторони і передачі прав та обов`язків за договором купівлі - продажу майнових прав №08/03-Б7-Л від 03.03.2014 року, про що вона, позивачка, дізналася лише під час розірвання шлюбу. Внаслідок укладення даного договору ОСОБА_3 була включена до списку інвесторів будівництва та 01.12.2017 року ТОВ "Фірма "Т.М.М." підписало з нею акт прийому-передачі квартири. 06.12.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник І. Л. здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру.

Згодом, 21.02.2018 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 вказану квартиру на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцевич О. О.

Зазначає, що договір дарування квартири був укладений відповідачами через декілька місяців після укладення договору заміни сторони, тому, на її думку, обидва ці правочини були укладені виключно з метою вилучення квартири з переліку спільного майна подружжя, позбавлення її, позивачки, майнових прав на цю квартиру та надання їй вигляду особистої приватної власності ОСОБА_1 , як набутої в дар. Договір заміни сторони не був спрямований на настання обумовлених ним правових наслідків, оскільки воля сторін цього правочину не була адекватна волевиявленню (зовнішньому виразу). яке було лише прикриттям дійсної недобросовісної мети сторін - порушення режиму спільної сумісної власності подружжя, тому такий договір є фіктивним.

На підставі викладеного вище, просила суд (згідно уточнень та доповнень) (а. с. 151 т.3):

- визнати право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на майнові права на об`єкт нерухомого майна, зокрема, квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , придбані на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №08/03-Б70Л від 03.03.2024 року,

- визнати недійсним договір про заміну сторони та передачу прав та обов`язків від 25.10.2017 року за договором купівлі-продажу майнових прав №08/03-Б7-Л від 03.03.2014 року, укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ТОВ «Фірма Т.М.М.»,

- визнати недійсним договір дарування квартири від 21.02.2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцевич О. О., зареєстрований в реєстрі №263,

- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_3 ,

- в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 ,

- в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 березня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволеночастково.

Визнано право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на майнові права на об`єкт нерухомого майна, зокрема, квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , придбані на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №08/03-Б70Л від 03.03.2024 року.

Визнано недійсним договір про заміну сторони та передачу прав та обов`язків від 25.10.2017 року за договором купівлі-продажу майнових прав №08/03-Б7-Л від 03.03.2014 року, укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ТОВ "Фірма Т.М.М.".

Визнано недійсним договір дарування квартири від 21.02.2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцевич О.О., зареєстрований в реєстрі №263.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 72,6 кв.метрів, житловою площею 37,0 к.метрів.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 72,6 кв.метрів, житловою площею 37,0 кв.метрів.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 980,40 грн. судового збору.

Не погодившись із таким судовим рішенням, в частині задоволених позовних вимог, адвокат Музичко Р. В. в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду в оскаржуваній частині просила скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що укладення договору про заміну сторони та передачу прав і обов`язків між відповідачами було зумовлено реальними фінансовими потребами сторін, мало правову підставу, здійснювалося відповідно до норм чинного законодавства та супроводжувалося фактичним перерахуванням коштів.

Крім того, судом першої інстанції не враховано того, що позивачка була обізнана про факт укладення вказаного договору та фактично погодилася на його реалізацію, що підтверджується її поведінкою та відсутністю своєчасного оскарження правочину. Також, не було надано належної оцінки доказам, які свідчать про дійсність намірів сторін та відсутність умислу на порушення прав позивача.

Крім того, вважає неналежним способом захисту прав у справах за позовом про поділ майна подружжя, як визнання права спільної сумісної власності подружжя. Адже, згідно постанови Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15 ц зазначено, що ефективним способом захисту є саме вирішення позовних вимог про поділ спільного сумісного майна.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 02 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Коваль М. С. в інтересах ОСОБА_2 зазначила, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, оскільки ґрунтуються на належній оцінці всіх доказів у справі, правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, а також відповідають правовим позиціям Верховного Суду щодо спірних правовідносин.

Зокрема, встановлено, що майнові права на квартиру були набуті подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, а їх відчуження відбулося без згоди позивачки, що є порушенням режиму спільної сумісної власності. Оспорювані правочини мали характер фіктивних, спрямованих на виведення майна з-під поділу, і як такі були справедливо визнані недійсними судом першої інстанції.

В судовому засіданні адвокат Коваль М. С. в інтересах ОСОБА_4 заперечувала проти доводів апеляційної скарги та вважала їх необґрунтованими.

Учасники у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, адвокат Музичко Р. В. в інтересах ОСОБА_1 подала клопотання про відкладення, яке обґрунтовано тим, що їй (17.07.2025 року) зателефонували з медичного закладу та повідомили про те, що надійшла її черга проходження процедури КТ-діагностики, і така процедура призначена на 17.07.2025 року о 10:40, у зв`язку з чим, вона не зможе прибути в судове засідання. На підтвердження зазначеної інформації надала копію листка непрацездатності за період з 26.06.2025 року до 30.06.2025 року.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності скаржника, колегія суддів ураховувала наступне.

Відповідно до статті 372 ЦПК суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Верховний Суд вже неодноразово у своїх рішеннях, зокрема, у справах №802/562/18-а, №826/4504/17, звертав увагу на те, що повноваження щодо відкладення судового розгляду на підставі поданого учасниками судового процесу клопотання є дискреційними.

При цьому, судова дискреція щодо оцінки обставин, які не дають можливості особі прийняти участь у судовому засіданні, на предмет їх поважності чи неповажності для цілей відкладення судового розгляду не має абсолютних меж. Суд має враховувати конкретну ситуацію та обґрунтування особи, яка просить суд відкласти судовий розгляд, відповідне обґрунтування не має бути абстрактним, а обставини, наведені у ньому, повинні бути підтверджені належною доказовою базою. Тобто, реалізація відповідної дискреції суду щодо кваліфікації наведених учасником судового процесу у клопотанні про відкладення судового розгляду обставин має здійснюватися індивідуально з урахуванням принципу верховенства права. Це зумовлено тим, що сама концепція верховенства права передбачає суд як найдієвіший інструмент її застосування, адже тільки суд може вийти за межі формального права та визначити доцільне та належне регулювання в кожній конкретній ситуації. При цьому для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору.

Посилаючись на неможливість прибути до судового засідання 17 липня 2025 року, адвокат Музичко Р. В.подала клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтовуючи його проведенням 17.07.2025 року о 10:40 процедури з КТ-діагностики.

Однак, колегія суддів критично оцінює наведені у клопотанні доводи, вважаючи, що зазначене клопотання подано з метою затягування судового розгляду. Адже, заявленою підставою для такого клопотання є неможливість прибуття до суду у зв`язку з проходженням 17.07.2025 року о 10:40 процедури комп`ютерної томографії. Однак, вказані доводи не підтверджені належними та допустимими доказами.

Так, наданий листок непрацездатності був закритий ще 30.06.2025 року, тобто, майже за три тижні до дати судового засідання, що не свідчить про наявність актуальних обставин, які перешкоджають участі адвоката у розгляді справи.

Крім того, на підтвердження факту призначення медичної процедури на зазначену дату й час адвокатом не надано жодного документа, відповідної довідки, направлення чи виклику до медичного закладу. Відсутність таких доказів, як і загальна невизначеність викладених у клопотанні обставин, унеможливлює визнання клопотання обґрунтованим.

У сукупності ці фактори свідчать про формальність заявлених підстав та дають підстави вважати, що клопотання спрямоване на затягування судового розгляду. Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення зазначеного клопотання.

Зважаючи на вищевикладене та ураховуючи ту обставину, що учасники справи про розгляд справи були повідомлені заздалегідь, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності скаржника та його представника, які не з`явилися до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 29 квітня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб ( т. 1, а. с. 12 ).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 січня 2019 року шлюб між сторонами розірвано (т. 1, а. с. 13).

03 березня 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ "Фірма "Т.М.М." укладений договір №08/03-Б7-Л купівлі-продажу майнових прав, згідно умов якого були придбані майнові права на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (будівельна адреса житлового будинку: АДРЕСА_2 , будівельна площа квартири 73,57 кв.метрів) (т.1, а. с. 17).

25 листопада 2016 року ТОВ "Фірма "Т.М.М." видала довідку про те, що оплата за квартиру згідно договору купівлі-продажу майнових прав №08/03-Б7-Л від 03.03.2014 року здійснена ОСОБА_1 в повному обсязі (т. 1, а. с. 26 ).

25.10.2017 року ОСОБА_1 відступив майнові права на вказану квартиру на користь своєї матері, ОСОБА_3 , на підставі договору заміни сторони і передачі прав та обов`язків за договором купівлі - продажу майнових прав №08/03-Б7-Л від 03.03.2014 року (т.3, а. с. 71).

Внаслідок укладення даного договору ОСОБА_3 була включена до списку інвесторів будівництва та 01.12.2017 року ТОВ "Фірма "Т.М.М." підписало з нею акт прийому-передачі квартири. 06.12.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник І. Л. здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру (т. 3, а. с. 28).

21.02.2018 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 вказану квартиру на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцевич О. О., зареєстрованому в реєстрі за №263 (т. 3, а. с. 27 ).

Обгрунтовуючи звернення до суду із вказаним позовом, ОСОБА_2 зазначала, що ОСОБА_1 незаконно та без її згоди здійснив відчуження майнових прав на квартиру, які були спільною сумісною власністю сторін у справі. Укладення оспрюваних договорів суперечить вимогам закону, оскільки не спрямоване на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, є порушенням ст.ст. 3, 13, ч. ч. 1, 5 ст. 203, 234 ЦК України, ст.ст. 60 та 65 СК України, що за правилами ст. 215 ЦК України є підставою для визнання їх недійсними.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 частково, суд першої інстанції виходив з того, що майнові права на спірну квартиру були набуті під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти подружжя, а отже, відповідно до вимог статей 60, 61, 63, 65 Сімейного кодексу України та статей 368, 369 Цивільного кодексу України, є об`єктом спільної сумісної власності.

Суд встановив, що відповідач, ОСОБА_1 , розпорядився цим майном без згоди позивачки, що є порушенням її прав та охоронюваних законом інтересів, як співвласника. При цьому, відповідачами не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували спростування презумпції спільної сумісної власності або свідчили про набуття цього майна за особисті кошти ОСОБА_1 .

Водночас, укладені між відповідачами договори, зокрема, договір про заміну сторони у зобов`язанні та договір дарування, за висновком суду, спрямовані на приховування справжнього режиму власності майна та ухилення від правових наслідків поділу майна подружжя після розірвання шлюбу. У зв`язку з цим, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання відповідних правочинів недійсними та поділу майна подружжя шляхом визнання за кожним із колишнього подружжя по 1/2 частині спірної квартири.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі,оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Отже, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

При цьому, інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Конструкція вказаних норм права свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

З матеріалів справи убачається, що майнові права на квартиру набуті під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти, а тому належали їм на праві спільної сумісної власності, що було правильно встановлено судом першої інстанції.

Водночиас, таким спільним сумісним майном ОСОБА_1 розпорядився на власний розсуд, без згоди ОСОБА_2 відступив майнові права на квартиру своїй матері, ОСОБА_2 , на підставі укладеного між ними 25.10.2017 року договору про заміну сторони та передачу прав та обов`язків за договором купівлі-продажу майнових прав №08/03-Б7-Л від 03.03.2014 року. Отже, зазначеним правочином порушуються майнові права позивачки як співвласника спірного майна, яким без її згоди одноосібно розпорядився колишній чоловік, ОСОБА_1 .

Установивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання недійсним договору про заміну сторони та передачу прав та обов`язків 25.10.2017 року за договором купівлі-продажу майнових прав №08/03-Б7-Л від 03.03.2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Зазначене також узгоджується із висновками Верховного Суду, викладенимив постановах від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14; від 15березня 2024року у справі № 161/6100/22; від 23 січня 2024 року у спарві № 523/14489/15-ц.

Суд першої інстанції також правильно виходив із того, що наведені обставини у сукупності дають підстави обґрунтовано стверджувати, що ОСОБА_3 , як мати відповідача, була обізнана про те, що він, ОСОБА_1 , перебував у шлюбі з позивачкою під час укладення спірного правочину, а тому, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що укладаючи оспорюваний правочин сторони діяли недобросовісно.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недійсність договору дарування від 21.02.2018 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , оскільки цей правочин вчинено вже після відчуження майнових прав на спірну квартиру, яка, як встановлено судом, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи, що зазначене майно вибуло з володіння без згоди іншого співвласника, позивачки, та беручи до уваги факт родинного зв`язку між дарувальницею і обдаровуваним, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що зазначений договір дарування є фіктивним, укладеним з метою приховування факту незаконного відчуження майна, що прямо порушує вимоги статей 203, 234 ЦК України.

Як правильно зазначено судом, укладення цього договору стало логічним продовженням дій, спрямованих на ухилення від правового режиму спільної власності подружжя, а отже, підставою для визнання договору недійсним.

За наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до законного та обґрунтованого висновку, що укладення оспорюваних договорів суперечить вимогам закону, оскільки не спрямоване на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, є порушенням ст.ст. 3, 13, ч. ч. 1, 5 ст. 203, 234 ЦК України, ст.ст. 60 та 65 СК України, що за правилами ст. 215 ЦК України є підставою для визнання їх недійсними.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на заявлену позивачкою вимогу щодо захисту свого права у спосіб визнання за нею та відповідачем, ОСОБА_1 , права власності по 1/2 частині квартири за адресою: АДРЕСА_3 , у порядку поділу майна подружжя.

Зазначений спосіб захисту відповідає приписам частини четвертої статті 369 ЦК України, частини другої статті 65 СК України, а також правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (п. 8.67).

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що в умовах порушення прав позивачкишляхом одноособового відчуження спільного майна іншим із подружжя, ефективним способом поновлення порушеного права є визнання права власності за кожним із колишнього подружжя по 1/2 частині квартири, що відновлює баланс прав співвласників та відповідає вимогам справедливості й добросовісності.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.

Стосовно доводів скаржника про невірно обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права, колегія суддів вважає їх безпідставними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 чітко зазначено, що пред`явлення позову стороною договору або іншою заінтересованою особою про визнання договору недійсним є ефективним способом захисту порушеного права, зокрема, якщо позов подано з метою: повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні; визнання прав на частку; поділу майна подружжя; встановлення порядку користування майном.

При цьому, обов`язковим є встановлення недобросовісності набувача за таким договором, якщо він не є стороною подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, де Суд відступив від попереднього висновку, викладеного у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, та визнав значущість добросовісності сторін договору при визначенні можливості його оскарження.

У даній справі, як правильно встановив суд першої інстанції, відповідачі діяли недобросовісно. Зокрема, відповідачка 1 ( ОСОБА_3 ) як рідна мати ОСОБА_1 знала про перебування останнього в офіційному шлюбі з позивачкою на момент укладення спірного договору. Крім того, сторони договору фактично не проживали разом, готувалися до розірвання шлюбу, що вказує на намагання вивести спірне майно зі спільної сумісної власності.

Суд обґрунтовано також врахував відсутність будь-якої економічної логіки у проведених правочинах: після повної оплати вартості квартири, будівництва та введення будинку в експлуатацію, ОСОБА_1 відступає майнові права своїй матері, а вона, в свою чергу, вже через три місяці після державної реєстрації права власності дарує цю ж квартиру назад сину. Це свідчить про фіктивність наміру реального переходу прав, та наявність узгоджених дій, спрямованих на уникнення правових наслідків режиму спільного майна подружжя.

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц прямо вказано, що визнання договору купівлі-продажу недійсним і одночасне визнання за колишнім подружжям права власності на по 1/2 частині спірної квартири є допустимим способом захисту, який відновлює режим спільної сумісної власності.

За наведених вище обставин, доводи скаржника на обраний позивачкою спосіб захисту як неефективний є необґрунтованими та спростовуються усталеною практикою Верховного Суду.

При цьому, колегія суддів відмічає, що скаржник довільно та на власний розсуд тлумачить правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц. Наведена постанова не виключає, а навпаки, підтверджує допустимість захисту прав подружжя через визнання прав на частку в майні шляхом визнання спільної сумісної власності як етапу поділу.

Щодо доводів про те, що позивачка була обізнана про укладення договору і фактично погодилась з ним, колегія суддів зазначає, що жодних доказів надання згоди позивачкою у письмовій формі, як це передбачено ч. 3 ст. 65 СК України, відповідачами не надано. При цьому, поведінка позивачки, яка звернулась до суду за захистом свого права, не може тлумачитися як мовчазна згода на укладення правочину.

Колегія суддів також зауважує, що відсутність «своєчасного» оскарження не є підставою для визнання договору законним, якщо він був укладений із порушенням норм СК та ЦК України. При цьому, позивачка звернулася до суду в межах строків позовної давності, що встановлено судом першої інстанції.

Посилання скаржника на те, що суд не дав належної оцінки дійсним намірам сторін також є непереконливим, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на намір сторін реально змінити правовий статус майна. Навпаки, встановлена послідовність дій відповідачів, їх родинні зв`язки та характер правочинів (відчуження - набуття - дарування) свідчать про наявність узгодженого умислу, спрямованого на формальне оформлення фіктивних угод з метою уникнення поділу спільного майна подружжя.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Музичко Р. В. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 березня 2025 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Музичко Руслани Василівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києвавід 07 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 21 липня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура