ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/177/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

представника позивача адвоката Борисової І. М.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Король В. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2024 року в складі судді Шаренко С.Л. у справі № 953/12626/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Череватенко Ольга Миколаївна про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу (далі- ХМНО) Череватенко Ольга Миколаївна про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 , якій належала 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 .

Окрім неї, спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 є її сестра - ОСОБА_1 .

Її мати мала тяжке захворювання - печінкового кута ободової кишки. Позивачка приймала активу участь у її лікуванні та допомагала їй, як фізично, так і матеріально.

Після початку широкомасштабної військової агресії росії проти України вона разом з своїм неповнолітнім сином 2008 року народження та мамою виїхали у м. Кременчук Полтавської області, де знаходилися до серпня 2022 року.

Однак, у зв`язку з тим, що її син - ОСОБА_5 має діагноз - епілепсія, астеночневротичний синдром, потребує серйозного медичного обстеження та лікування, вона разом з сином виїхала з України до Королівства Нідерланди, де наразі проживає.

У зв`язку з навчанням сина та його хворобою після смерті мами вона змогла приїхати до України лише 10 липня 2023 року.

Між тим, заяву про прийняття спадщини нею подано не було, оскільки вона вважала, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» передбачений перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупинено на час дії воєнного стану, але не більше ніж на 4 (чотири) місяці.

Проте в подальшому вказана норма була скасована та 01 грудня 2023 року приватним нотаріусам ХМНО Череватенко О.М. відмовлено позивачці у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з закінченням строку для прийняття спадщини.

Фактично спадщину прийняли її батько, який був зареєстрований разом з померлою ОСОБА_4 , та її рідна сестра, яка подала заяву про прийняття спадщини - вони вважаються такими, що прийняли спадщину.

Вказувала, що з урахуванням веденого в Україні Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року воєнного стану, перебуванням її в іншій країні, хвороби сина та змін у законодавстві - у неї виникли об`єктивні та істотні труднощі для своєчасної подачі заяви про прийняття спадщини.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_2 просила визначити їй додатковий строк 3 (три) місяці для прийняття спадщини в порядку спадкування за законом після смерті її матері - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

14 лютого 2024 року Зимогляд Г.В подав відзив на позовну заяву, в якому просив позов залишити без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що позивачкою не надано доказів наявності об`єктивних перешкоди, які унеможливили подання заяви про прийняття спадщини у встановлених законом строк, а саме до 07 серпня 2023 року. ОСОБА_2 не була позбавлена можливості надіслати заяву шляхом поштового зв`язку навіть без нотаріального завірення підпису.

Вказував, що сестрою позивачки, яка перебувала в таких же умовах (переїхала до Польщі), було дотримано строки на звернення з заявою про прийняття спадщини шляхом подання відповідної заяви через консульство.

Крім того, позивачка особисто зазначає, що вона була обізнана зі змінами в законодавстві щодо строків на прийняття спадщини (підзаконним актом), а отже цікавилась нормами закону та мала б знати, про можливість надсилання заяви поштою.

Діючим законодавством для громадян України, які перебувають за кордоном, встановлений спеціальний порядок подання заяви про прийняття спадщини, який передбачає кілька альтернативних варіантів оформлення та подання вказаної заяви.

ОСОБА_2 не було необхідно виїжджати з країни свого постійного проживання та повертатися в Україну для прийняття спадщини, а тому об`єктивних перешкод у зверненні з заявою про прийняття спадщини у неї не існувало.

Також, відповідач зазначає, що позивач вказує, що її син - ОСОБА_5 має діагноз - епілепсія, астеночневротичний синдром, та потребував серйозного медичного обстеження та лікування, направлення на яке було видано ще у грудні 2021 року, однак як доказ вказаного надає єдиний Консультативний висновок спеціаліста, щодо стану здоров`я ОСОБА_5 не є належним та допустимим доказом, оскільки він не містить всіх обов`язкових реквізитів, не містить печатки закладу, а лише лікаря-консультанта. Крім того, висновок датується 2021 роком, а ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто більше ніж через рік до оспорюваних подій.

Крім того ОСОБА_2 не надано доказів, що померла перебувала у безпорадному стані та вона займалася її лікуванням. Зимогляд ОСОБА_6 була повністю самостійною і ходячою, стороннього догляду не потребувала. Своє лікування оплачувала самостійно.

Крім того, відповідач зазначив, що постановою КМУ № 469 від 09 травня 2023 року був виключений на пункт 3 постанови КМУ № 164 від 28 лютого 2022 року "Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану", тому посилання позивачки на вказану норму не можуть братися до уваги.

Вказував, що позивачка приїжджала до України в липні 2023 року, проте також не звернулась до нотаріуса.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визначено ОСОБА_2 додатковий строк 3 (три) місяці з дня набрання рішенням законної сили, для подання заяви про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом після смерті її матері - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12300 грн. по 6150 грн. з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки позивачка до16 серпня 2022 року проживала з спадкодавицею, а також, що пропущений ОСОБА_2 строк для подання заяви про прийняття спадщини є незначним та на час смерті ОСОБА_4 вона перебувала за кордоном, суд першої інстанції вважав, що строк для прийняття спадщини пропущено з поважних причин, а тому наявні підстави для надання додаткового строку для прийняття спадщини.

05 липня 2024 року Зимогляд ОСОБА_7 на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачкою не надано доказів неможливості подання заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк.

На час приїзду позивачки до України у липні 2023 року постанова від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» вже припинила свою дію, що спростовує доводи позивачки про отримання нею рекомендації від нотаріуса про звернення з заявою про прийняття спадщини через 4 місяці.

Вказував, що судом першої інстанції помилково неправомірно визнано об`єктивною причиною пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини хворобу сина ОСОБА_2 , оскільки останньою не надано достатньої медичної документації, обстежень та доказів, що ОСОБА_5 перебуває на обліку у невропатолога тривалий час, а саме на час смерті ОСОБА_4 , а не лише у 2021 році.

07 серпня 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Борисова Ірина Миколаївна, подала відзив на апеляційну скаргу, в якому рішення суду просила залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що перебування протягом тривалого часу за кордоном, велика відстань між місцем її проживання (Нідерланди) та знаходження спадкового майна ( м. Харків), суперечливе законодавство, щодо перебігу строку для прийняття спадщини, яке протягом відведеного для прийняти спадщини періоду часу декілька разів кардинально змінювалися та хвороба сина - були перешкодою для своєчасного падання заяви про прийняття спадщини, а тому суд першої інстанції обґрунтовано встановив додатковий строк для прийняття спадщини.

Також вказувала, що у липні 2023 року, з початком канікул сина у школі, вона змогла приїхати до України. На той момент відповідачі не заперечували проти прийняття нею спадщини.

Під час звернення до суду нею було надано медичні документи щодо хвороби сина, які відповідачем спростовано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Король В. Р., які підтримали апеляційну скаргу, представника позивача адвоката Борисову І. М., яка проти скарги заперечувала, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 (а.с. 8).

Після її смерті відкрилася спадщина, а саме 1/4 частина кватири АДРЕСА_1 (а.с. 34)

Спадкоємцями першої черги після її смерті є: чоловік - ОСОБА_1 та дочки - ОСОБА_3 і ОСОБА_2 (а.с. 9).

16 лютого 2023 року на підстави заяви про прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 приватним нотаріусом ХМНО Череватенко О.М. заведено спадкову справу за № 20/2023.

Згідно інформаційної довідки із Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 71503802, виданої 16 лютого 2023 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Череватенко О.М. заповіти/спадкові договори від імені Зимогляд Н.Г. відсутні (а.с. 13).

Як вбачається з матеріалів справи, спадкова справа після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 заведена 16 лютого 2023 року за № 20/2023 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Череватенко О.М. за заявою про прийняття спадщини чоловіка спадкодавця, ОСОБА_1 . Також, у матеріалах спадкової справи міститься заява про прийняття спадщини доньки спадкодавця, ОСОБА_3 , що подана в межах шестимісячного терміну на прийняття спадщини.

Постановою приватного нотаріуса ХМНО Череватенко О.М. від 01 грудня 2023 року ОСОБА_8 відмовлено у видачі свідоцтва про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 у зв`язку з пропуском строку для подачі заяви при прийняття спадщини (а.с. 13).

Відповідно до статей 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини 1 статті 1269, частини 1 статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частинами 1, 2 статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до частини 3 статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом зазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини 3 статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини;

2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини;

3) ці обставини визнані судом поважними.

Оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі№ 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22.

Вирішуючи питання поважності причин пропуску позивачем шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Цивільна справа вирішується з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Слід звернути увагу, що 28 лютого 2022 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (далі - постанова № 164 від 28 лютого 2022 року), яка постановою Кабінету Міністрів України від 06 березня 2022 року № 209 доповнена пунктом 3, яким встановлено, що на час дії воєнного стану перебіг строку для прийняття спадщини зупиняється.

Постановою Кабінету Міністрів України від 24 червня 2022 р. № 719 редакцію пункту 3 постанови № 164 від 28 лютого 2022 року змінено та викладено в наступній редакції: «Перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на чотири місяці. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення строку для прийняття спадщини».

Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року № 676/47/21 дійшов висновку, що пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» суперечить статтям 1270, 1272 ЦК України, а тому не підлягає застосуванню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції належним чином оцінив доводи позивача щодо поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини після смерті матері, взяв до уваги нечіткість норм національного законодавства стосовно строку на прийняття спадщини в період дії воєнного стану, а також на незначний проміжок часу між закінченням строку прийняття спадщини та зверненням ОСОБА_2 до нотаріуса й подачею позову у цій справі.

При таких обставинах, враховуючи обставини цієї конкретної справи, колегія суддів вважає, що наявні підстави для визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини на підставі 3 третьої статті 1272 ЦК України.

Близькі за змістом висновки містяться в постанові Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 522/13476/23 (провадження № 61-7645св24).

Щодо заперечення відповідача, що ОСОБА_2 мала надіслати заяву поштою або звернутися до нотаріальної контори через консульську установу як було вчинено її сестрою, яка проживає у Республіці Польща, то судова колегія вважає, що вказані доводи не є беззаперечною підставою для відмови у задоволенні позову.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції також не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 375, 381 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 21 липня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук