КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/9501/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 липня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду м. Києва в складі судді Матійчук Г.О., ухвалене в м. Київ 17 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про захист честі, гідності, ділової репутації, визначення інформації недостовірною та її видалення, відшкодування моральної шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив визнати поширену НАЗК у мережі Інтернет на порталі «Війна & санкції» у розділі «Серед осіб, які вже під санкціями» у графі «підстави для накладення санкцій» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 інформацію недостовірною і такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , зобов`язати НАЗК протягом п`яти днів з дня набрання рішенням законної сили видалити інформацію, яка міститься на порталі «Війна & санкції» у розділі «Серед осіб, які вже під санкціями» у графі «підстави для накладення санкцій» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 стягнути з НАЗК на його користь моральну шкоду в розмірі 1 грн.

Позов мотивував тим, що відповідачем НАЗК на порталі «Війна & санкції», створеним спільно з МЗС України, у розділі «Серед осіб, які вже під санкціями» поширено наступну інформацію: ім`я у санкційних списках ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , дата і місце народження ІНФОРМАЦІЯ_2 , Нова Каховка, Херсонська область, Україна; посада приватний інвестор, займає 77 позицію у списку Форбс рф, голова координаційної ради московської школи управління «Сколково», ІПН; підстави для накладення санкцій: на даний момент є президентом московської школи управління «Сколково», що спонсорується кремлем. Опікунську раду «Сколково» очолює заступник ради безпеки рф ОСОБА_4 . ОСОБА_1 заробив капітал на державній енергетичній монополії РАТ «Єдина енергетична система». У 2012 - 2013 роках обіймав керівні посади у ВАТ «Роснано». Після РАВ ЄЕС він купив грузинську Global Utilities та грузинську водну та енергетичну компанію. Отримує доходи від продажу активів не тільки в росії, а й за кордоном, здійснює діяльність у секторах економіки, що забезпечує суттєве джерело доходу для уряду росії, який ініціював військові дії та геноцид цивільного населення в України. Таким чином, суб`єкт несе відповідальність за матеріальну чи фінансову підтримку дій, що підривають або загрожують територіальній цілісності, суверенітету та незалежності України.

Посилання ІНФОРМАЦІЯ_6».

Так, Указом Президента України від 19 жовтня 2022 року № 727/2022 уведено в дію рішення Ради національної безпеки та оборони України від 19 жовтня 2022 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)». Вказаним рішенням РНБО застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) до фізичних осіб, про що зазначено у Додатку до рішення РНБО (позиція 62).

Посилався на зміст п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про санкції», вказував, що підставами для застосування санкцій мають бути дійсні, наявні в об`єктивній дійсності факти, підтверджені доказами, які достовірно свідчать про вчинення таких дій, які створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці України, сприяють терористичній діяльності та/або порушують права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави тощо. Санкцій застосовуються виключно за наявності достатніх фактичних і правових підстав для цього. Більш того, за приписами ч. 2 ст. 3 Закону, застосування санкцій ґрунтується на принципах законності, прозорості, об`єктивності, відповідності меті та ефективності.

Вважаючи Указ Президента України № 727/2022 від 19 жовтня 2022 року в частині введення у дію позиції № 62 додатку до рішення РНБО від 19 жовтня 2022 року протиправним, 18 квітня 2023 року позивачем було подано до Верховного Суду адміністративний позов, провадження за яким відкрито на підставі ухвали від 20 квітня 2023 року (справа № 990/66/23).

Крім того, поширена НАЗК інформація порушує немайнові права на недоторканність ділової репутації ОСОБА_1 , принижує честь і гідність, оскільки фактично НАЗК звинувачує його у вчиненні злочинів проти громадської безпеки, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку.

Однак більшість тверджень, наведених у статті, є хибними та такими, що не відповідають дійсності, а саме, є недостовірною інформація, що на даний момент ОСОБА_1 є президентом московської школи управління «Сколково», що спонсорується кремлем; що ОСОБА_1 заробив капітал на державній енергетичній монополії РАТ «Єдина енергетична система»; отримує доходи від продажу активів не тільки в росії, а й за кордоном, здійснює діяльність у секторах економіки, що забезпечує суттєве джерело доходу для уряду росії; несе відповідальність за матеріальну чи фінансову підтримку дій, що підривають або загрожують територіальній цілісності, суверенітету та незалежності України.

Вказував, що аналізуючи зміст статті, незрозумілим є джерело походження такої інформації, а саме розділу «Підстави для накладення санкцій», адже за посиланнями, наведеними в статті, жодних висновків та тверджень щодо підстав накладення санкцій на позивача не зазначено. В жодному з відкритих джерел інформації неможливо знайти відомості, які б констатували факти наявності підстав для накладення санкцій. Інформація, викладена у статті відповідачем, є нічим іншим, як помилковими та необґрунтованими міркуваннями без жодного джерела доказу, а отже є недостовірною, оскільки жодних із вказаних відповідачем дій, що підривають або загрожують територіальній цілісності, суверенітету та незалежності України, ОСОБА_1 не вчиняв. Натомість, викладена НАЗК інформація носить стверджувальний характер про вчинення ним діянь, що містять ознаки кримінального правопорушення, чим порушено презумпцію невинуватості та завдано шкоду його діловій репутації.

Крім того, неправомірними діями відповідача, які полягають у поширенні відносно нього недостовірної інформації серед необмеженого кола осіб, позивачу спричинено моральну шкоду, розмір якої, з урахуванням приниження ділової репутації та негативних наслідків морального характеру, оцінює у 1 грн.

Автором відповідного інформаційного матеріалу, поширеного на порталі «Війна & санкції», та власником даного порталу є НАЗК, в зв`язку з чим останнє є належним відповідачем.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2024 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2024 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову, визнавши поширену НАЗК у мережі Інтернет на порталі «Війна & санкції» у розділі «Серед осіб, які вже під санкціями» у графі « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 інформацію недостовірною і такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , стягнути з НАЗК на його користь моральну шкоду в розмірі 1 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив правове обґрунтування позову, вказував на обов`язок відповідача перевірити інформацію на предмет її достовірності та володіння доказами її достовірності на момент поширення інформації, зазначав, що інформація, поширена відповідачем, є набором ніяким чином не перевірених та явно дискредитуючих фактичних тверджень про позивача та його причетність до незаконних дій.

Пояснював, що НАЗК поширювало інформацію про позивача, посилаючись на Указ Президента України № 727/2022 від 19 жовтня 2022 року, яким введено в дію рішення РНБО від 19 жовтня 2022 року, у додатку до якого зазначено перелік фізичних осіб (прізвище позивача зазначено за порядковим № 62), до яких застосовуються персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції), які передбачені ст. 4 Закону України «Про санкції». Так, РНБО своїм рішенням від 19 жовтня 2022 року про застосування санкцій підтримало внесені СБУ пропозиції щодо застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій). З аналізу перелічених документів вбачається, що в жодному з перелічених офіційних документів не зазначено будь-яких підстав (дій позивача), у зв`язку з якими до нього застосовуються перелічені в рішенні РНБО обмежувальні заходи. Отже, спірна інформація не могла бути отримана відповідачем з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування), а тому відповідач не може бути звільненим від обов`язку перевіряти достовірність інформації, як це визначено абз. 2 ч. 2 ст. 302 ЦК України.

В той же час відповідач дозволив собі поширити спірну інформацію, не пояснюючи і не посилаючись на будь-яке джерело такої інформації, оскільки у відзиві на позов такі посилання відсутні, а наявні лише твердження про загальновідомість інформації.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 277 ЦК України, якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Так, на момент розгляду справи в суді першої інстанції до постановлення оскаржуваного рішення сторінка вебсайту, на якій було розміщено спірну інформацію, не відкривалась і не відкривається на теперішній час. Зазначена інформація вказує на те, що відповідач, будучи юридичною особою, відкликав виданий (поширений) ним документ стосовно позивача, в якому містилась недостовірна інформація, отже він фактично визнав поширену інформацію недостовірною та фактично визнав позов.

З урахуванням об`єктивних обставин та вимог ЦПК України, оскільки спірна інформація існувала певний час у відкритому доступі, чим порушувала права позивача, розгляд справи в апеляційному порядку необхідно продовжити в межах позовних вимог за виключенням вимоги про зобов`язання відповідача протягом п`яти днів з дня набрання рішенням законної сили видалити інформацію, яка міститься на порталі «Війна & санкції» у розділі «Серед осіб, які вже під санкціями» у графі «підстави для накладення санкцій» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 в задоволенні якої відпала необхідність.

Вказував, що суд першої інстанції встановив, що поширена спірна інформація не містить ознак недостовірності, оскільки є відтворенням матеріалів, поширених іншими медіа, що міститься в загальному доступі, а також отримана з офіційних вебсайтів державних органів (РНБО, Офіс Президента України), а частина інформації є оціночним судженням. Таке категоричне судження суд першої інстанції здійснив, спираючись на відзив відповідача, при цьому суд та відповідач роблять необґрунтований і непідтверджений висновок, що оскільки особа займає певне місце у рейтингу російських мільярдерів у списку Форбс, то така особа обов`язково сплачує значну суму податків до російського бюджету і до нього мають бути застосовані обмежувальні заходи. Однак, відносно інших осіб зі списку Форбс росії санкцій РНБО не застосовано.

Крім того, суд першої інстанції вважає об`єктивним судження, що сплачуючи вагому суму податків (межа вагомої суми невизначена і факт сплати непідтверджений), така особа несе відповідальність за матеріальну чи фінансову підтримку дій, що підривають або загрожують територіальній цілісності, суверенітету та незалежності.

Але, як вбачається з сайту Форбс росії, станом на дату поширення спірної інформації та на дату подачі апеляційної скарги позивач заробив свої статки до початку окупації рф території України. У 2014 році позивач отримав громадянство Кіпру, з серпня 2015 року постійно проживає в Швейцарії, тобто не пов`язаний з рф. Таким чином, рішення суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях.

Звертав увагу, що суд першої інстанції поклав обов`язок доведення недостовірності спірної інформації на позивача, а також не вдавався до оцінки доказів та обставин, на які здійснювалось посилання в позовній заяві, а майже повністю відтворив текст відзиву на позовну заяву, що свідчить про поверхневий підхід до розгляду справи.

Вказував, що поширена недостовірна інформація принижує статус позивача в очах суспільства, партнерів та клієнтів, оскільки необґрунтовано ставить під сумнів дотримання позивачем у його діяльності моральних та правових норм. Опублікована відповідачем інформація містить недостовірну інформацію про позивача, спірна інформація стверджує про переслідування позивачем негативних наслідків для суспільства, причетність його до дій, до яких він не має жодного відношення та не може впливати на їх перебіг. Спірну інформацію було переглянуто необмеженим (невизначеним) колом осіб. Такого роду публікація дискредитує ведення позивачем своєї господарської діяльності, підриває престиж та віру партнерів в дотримання позивачем задекларованих принципів своєї діяльності, негативним чином змінює чи може змінити ставлення до позивача його контрагентів чи інших учасників господарської діяльності. Сам факт поширення недостовірної інформації негативного змісту порушує права позивача на недоторканність ділової репутації, що підтверджується практикою ЄСПЛ, зокрема у справі «Газета і Бородянський проти рф» та практикою Верховного Суду (зокрема, у постанові від 11 вересня 2018 року в справі № 910/16097/17).

Від відповідача НАЗК надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, викладав власні заперечення проти доводів апеляційної скарги, вважаючи їх обґрунтованим та безпідставним, а рішення суду законним, ухваленим з дотриманням норм процесуального права.

Наголошував, що у спірних правовідносинах відсутня сукупність обставин, які б свідчили про факт поширення НАЗК відносно позивача недостовірної інформації.

Вказував, що НАЗК не є першоджерелом поширення відносно ОСОБА_1 інформації, з якою він не погоджується. Факт застосування до позивача уповноваженими на те органами передбачених Законом України «Про санкції» обмежувальних заходів останнім не спростовується та безпосередньо підтверджується відповідними документами, що були додані ним до позовної заяви.

Представником позивача ОСОБА_2 04 червня 2025 року направлено клопотання до апеляційного суду, в якому сторона позивача просила розглядати справу без врахування відзиву відповідача, який було подано не в порядку та не у спосіб, як це визначено процесуальним законом, та який всупереч принципу змагальності сторін не було надіслано стороні позивача.

У клопотанні представником позивача наведено зміст ч. 5 ст. 360 ЦПК України, згідно якої до відзиву застосовуються правила, встановлені частиною дев`ятою статті 178 цього Кодексу, а саме суд має право вирішити справу за наявними матеріалами також у разі, якщо відзив подано особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його і не навела поважних причин невиконання такого обов`язку.

Разом із тим, до позовної заяви долучено відповідь № 341385 про реєстрацію НАЗК електронного кабінету у підсистемі Електронний суд 07 жовтня 2021 року (а. с. 17).

Також представник позивача у клопотанні від 04 червня 2025 року посилався на те, що відповідачем не було дотримано вимоги ч. 4, п. 2 ч. 5 ст. 178, ч. 4 ст. 360 ЦПК України, а саме копію відзиву не направлено позивачу та його представнику.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 ЦПК України у разі подання до суду в електронній формі заяви по суті справи, зустрічного позову, заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, заяви про зміну предмета або підстав позову, заяви про залучення третьої особи, апеляційної скарги, касаційної скарги та документів, що до них додаються, учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання таких матеріалів іншим учасникам справи. Такі документи в електронній формі направляються з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а у разі відсутності в іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність в іншого учасника справи електронного кабінету - у паперовій формі листом з описом вкладення.

Згідно з частиною четвертою статті 360 ЦПК України до відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

За приписами частини другої статті 174 ЦПК України відзив є заявою по суті справи.

У частині четвертій статті 183 ЦПК України закріплено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Разом із тим, до відзиву НАЗК на апеляційну скаргу доданий список згрупованих відправлень «Рекомендований лист» як доказ надсилання відзиву позивачеві ОСОБА_1 , що відповідає положенням ч. 7 ст. 43 ЦПК України, оскільки відомості про наявність у позивача електронного кабінету в матеріалах справи відсутні.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача не спростовував, що поштова адреса, на яку направлено даний відзив (просп. Науки, 63 а/с 33 м. Київ 03083) дійсно є адресою представника позивача, тому доводи сторони позивача у клопотанні від 04 червня 2025 року про розгляд справи без урахування відзиву не знайшли свого підтвердження за наслідками їх перевірки і клопотання було залишено без задоволення як необґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові, суд першої інстанції виходив з того, що поширена відповідачем інформація не містить ознак недостовірності, є відтворенням матеріалів, поширених іншими медіа, що міститься в загальному доступі, а також отримана з офіційних вебсайтів державних органів, а частина інформації є оціночним судженням.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як встановлено судом і не заперечувалось відповідачем, Національним агентством з питань запобігання корупції на порталі «Війна&санкції» у розділі «Серед осіб, які вже під санкціями» у графі «Підстави для накладення санкцій» (посилання: ІНФОРМАЦІЯ_7 розміщена і станом на час звернення з позовом була доступною для перегляду інформація щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , наступного змісту:

«ІНФОРМАЦІЯ_8».

Під текстом інформації розміщені гіперпосилання на інші джерела в мережі Інтернет, а саме ІНФОРМАЦІЯ_6 (а. с. 37).

Встановлено також, що Указом Президента України № 727/2022 від 19 жовтня 2022 року уведено в дію рішення РНБО від 19 жовтня 2022 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», яким РНБО застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) до фізичних осіб, про що зазначено в додатку до рішення РНБО (а. с. 19 - 23). У позиції 62 в даному додатку зазначений ОСОБА_1 (а. с. 31).

Станом на даний час Указ Президента України № 727/2022 від 19 жовтня 2022 року в частині введення у дію позиції № 62 додатку до рішення РНБО від 19 жовтня 2022 року оскаржується позивачем в межах адміністративного позову в справі № 990/66/23.

Позивачем до матеріалів справи долучено роздруківку з сайту Вікіпедія за 12 грудня 2023 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 є російським економістом, приватним інвестором, колишнім головою координаційної ради московської школи управління «Сколково», з 2015 році проживає у Швейцарії. На 2023 рік має ізраїльське, кіпрське, португальське і російське громадянство. З 1998 по 2004 роки працював заступником голови правління ВАТ РАТ «ЕЭС россии», з 2004 по 2008 роки працював членом правління ВАТ РАТ «ЕЭС россии», з 2011 по 2016 року працював президентом московської школи управління «Сколково», з січня 2017 року до початку 2022 року - член координаційної ради московської школи управління «Сколково» (а. с. 25 - 27).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (частина перша статті 201 ЦК України).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зазначено, що:

«належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» власник вебсайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання вебсайту. За відсутності доказів іншого власником вебсайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до вебсайту, і (або) отримувач послуг хостингу.

Відповідно до частини одинадцятої статті 52-1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» власники вебсайтів та постачальники послуг хостингу, крім фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, зобов`язані розміщувати у вільному доступі на власних вебсайтах та (або) в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) таку достовірну інформацію про себе: а) повне ім`я або найменування власника вебсайту та постачальника послуг хостингу; б) повну адресу місця проживання або місцезнаходження власника вебсайту та постачальника послуг хостингу; в) контактну інформацію власника вебсайту та постачальника послуг хостингу, у тому числі адресу електронної пошти, номер телефону, за якими з ними можливо оперативно зв`язатися. Фізичні особи, які не є суб`єктами господарювання, розміщують у вільному доступі на вебсайтах, власниками яких вони є, або в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) контактну інформацію власника вебсайту, передбачену пунктом «в» цієї частини».

Аналіз статті 5 ЦК України свідчить, що зазвичай чинність актів цивільного законодавства не обмежена певним строком, якщо в них не передбачено іншого. Тобто акт цивільного законодавства є чинним до його скасування у встановленому порядку. Про скасування акту цивільного законодавства чи цивільно-правової норми може бути прямо вказано в новому акті цивільного законодавства.

У частині третій статті 277 ЦК України (у редакції, чинній станом на 28 березня 2014 року) передбачалося, що «негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 1170-VII від 27 березня 2014 року, що набрав чинності 19 квітня 2014 року, частину третю статті 277 ЦК України виключено.

Тому чинне законодавство з 19 квітня 2014 року не містить презумпції добропорядності і відсутні підстави для застосування такої конструкції при вирішенні спорів про спростування недостовірної інформації (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року в справі № 369/11909/20 (провадження № 61-5212св22), в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2023 року в справі № 910/8562/22, в постанові Верховного Суду від 06 серпня 2024 року в справі № 922/2993/21, в постанові Верховного Суду від 05 лютого 2025 року в справі № 752/30879/21 (провадження № 61-4554св24)), в постанові Верховного Суду від 26 лютого 2025 року в справі № 372/4284/23 (провадження № 61-13899св24) в постанові Верховного Суду від 13 березня 2025 року в справі № 748/413/23 (провадження № 61-603св24).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 486/1112/16-ц (провадження № 61-16970св18), постанові Верховного Суду від 09 червня 2023 року у справі № 761/14615/21 (провадження № 61-4435св23), постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року в справі № 712/10999/22 (провадження № 61-13517св23), постанові Верховного Суду від 05 лютого 2025 року в справі № 752/30879/21 (провадження № 61-4554св24)).

Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві (стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

У постанові Верховного Суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2018 року у справі № 607/4318/16-ц (провадження № 61-24241св18) зазначено, що: «оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції.

При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати».

За змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності. Судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку».

У постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц (провадження № 61-48302св18) зазначено, що свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Вирішуючи даний позов, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що спростуванню підлягає тільки недостовірна інформація.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи та дійшов висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що відомості, які були розміщені на порталі «Війна і санкції» НАЗК щодо ОСОБА_1 не містять ознак недостовірності, оскільки поширена інформація є відтворенням матеріалів, поширених медіа, що містяться у загальному доступі, і позивачем не надано доказів на підтвердження її недостовірності.

Апеляційний суд відхиляє як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції, доводи позивача в апеляційній скарзі, з посиланням на судову практику ЄСПЛ, що коли інформація може завдати шкоди репутації особи, якої вона стосується, особа, що поширює таку інформацію, має обов`язок перевірити її достовірність перед поширенням (справа «Бусуйок проти Молдови» (Busuioc v. Moldova), рішення від 21.12.2004; справа «Дюндін проти Росії» (Dyundin v. Russia), рішення від 14.10.2008; справа «Хендійсайд проти Сполученого Королівства» (Handyside v. the United Kingdom), рішення від 07.12.1976), а також, що чим більш серйозні звинувачення, тим більш ґрунтовною має бути фактична основа для них (справа «Педерсен і Бадсгард проти Данії» (Pedersen and Baadsgaard v. Denmark), скарга № 49017/99, рішення від 19.06.2003, п. 78; справа «Румяна Іванова проти Болгарії» (Rumyana Ivanova v. Bulgaria), скарга № 36207/03, рішення від 14.02.2008, п. 64; справа «Дорота Каня проти Польщі» (Dorota Kania v. Poland), скарга № 44436/13, рішення від 04.10.2016, п. 66).

Необґрунтованим є посилання позивача в апеляційній скарзі на положення ч. 2 ст. 302 ЦК України щодо обов`язку відповідача перевіряти достовірність поширюваної інформації, з огляду на те, що вимоги цієї статті покладають відповідний обов`язок лише на фізичних осіб, що прямо випливає зі змісту статті.

Разом із тим, апеляційний суд зважає на те, що під текстом поширеної відповідачем інформації розміщені гіперпосилання на інші відкриті джерела в мережі Інтернет, з яких поширена ним інформація була отримана, та відхиляє в зв`язку з цим як безпідставні доводи апеляційної скарги, що відповідач дозволив собі поширити спірну інформацію, не пояснюючи і не посилаючись на будь-яке джерело такої інформації.

Враховуючи, що посилання НАЗК на інші джерела підтверджується скріншотом самої веб-сторінки з поширеною інформацією, яка долучена до матеріалів справи, апеляційний суд не може погодитися з помилковими доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції дані обставини не встановлював, а лише опирався на відзив НАЗК.

Апеляційний суд відхиляє як нічим не підтверджені припущення доводи апеляційної скарги, що відповідач, будучи юридичною особою, відповідно до ч. 5 ст. 277 ЦК України відкликав поширену ним інформацію стосовно позивача, а отже фактично визнав позов. Сама по собі технічна недоступність вебсайту, на якому була розміщена оспорювана інформація, не дає підстав для таких висновків.

Доводи апеляційної скарги, що внесення прізвища позивача до рейтингу російських мільярдерів у списку Форбс не означає обов`язкової сплати ним будь-якої суми податків до російського бюджету, і докази сплати ним цих податків в матеріалах справи відсутні, а позивач з 2015 року проживає у Швейцарії та не пов`язаний з росією, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про недоведеність і необґрунтованість позову та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд враховує, що Указ Президента України № 727/2022 від 19 жовтня 2022 року уведено в дію рішення РНБО від 19 жовтня 2022 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», позицією № 62 додатку до якого застосовані санкції до ОСОБА_1 , на даний час не скасовано і він є чинним.

Також апеляційний суд приймає до уваги, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про санкції» підставами для застосування санкцій є дії іноземної держави, іноземної юридичної чи фізичної особи, інших суб`єктів, які створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяють терористичній діяльності та/або порушують права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави, призводять до окупації території, експропріації чи обмеження права власності, завдання майнових втрат, створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод.

Є необґрунтованими аргументи ОСОБА_1 , з посиланням на правові висновки Верховного Суду в постановах від 18 березня 2020 року в справі № 910/8347/19, від 20 листопада 2019 року в справі № 10/7978/18, від 03 вересня 2019 року у справі № 920/593/18, від 27 листопада 2018 року в справі № 911/3090/17, що суд першої інстанції всупереч ст. 91, 277, ч. 2 ст. 302 ЦК України поклав обов`язок доказування на позивача, вважаючи, що саме позивач має доводити і надавати докази на підтвердження недостовірності спірної інформації.

Так, Законом України № 1170-VII від 27 березня 2014 року виключено ч. 3 ст. 277 ЦК України, тобто чинне законодавство на даний час не містить презумпції добропорядності, підстави для застосування такої конструкції при вирішенні спорів про спростування недостовірної інформації на даний час відсутні.

У спорах про захист честі, гідності та ділової репутації для позивача діє загальний тягар доведення позову, а саме доведення факту поширення недостовірної інформації та недостовірності цієї інформації.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача.

Єдиним доказом на підтвердження обставин, якими ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги, є роздрукований скріншот з веб-сторінки сайту Вікіпедія з інформацією щодо нього. Разом із тим, веб-сторінка редагувалася 30 жовтня 2023 року (а. с. 23), тобто після оприлюднення на порталі НАЗК «Війна & санкції» оспорюваної інформації, а тому перевірити інформаційне наповнення даної сторінки станом на час виникнення спірних правовідносин з урахуванням внесення подальших змін є неможливим.

Натомість, заперечуючи проти позову, відповідач НАЗК у відзиві на позовну заяву стверджував, що згідно одних відкритих джерел інформації ОСОБА_1 з 2011 року є президентом московської школи управління «Сколково» ( ІНФОРМАЦІЯ_5 відповідно до інших джерел - обіймав вказану посаду з 2011 по 2016 роки, з вересня 2016 року обраний головою координаційної ради московської школи управління «Сколково» (ІНФОРМАЦІЯ_9). З 2004 по 2008 роки був членом правління ВАТ РАТ «ЕЭС россии» (ІНФОРМАЦІЯ_10). За інформацією видання Forbes ОСОБА_1 відключав від електропостачання цілі країни та заробив сотні мільйонів доларів на реформі енергетичної галузі (ІНФОРМАЦІЯ_11), інші ЗМІ пишуть, що свій капітал ОСОБА_1 напрацював у результаті серії операцій, здійснених ним в процесі реструктуризації ВАТ РАТ «ЕЭС россии» (https://cyclowiki.org), крім того, згідно офіційних даних Мінфіну США ОСОБА_1 включений до переліку олігархів, наближених до кремля (ІНФОРМАЦІЯ_12).

Роздруковані копії інтернет-сторінок зазначених джерел долучені до відзиву НАЗК (а. с. 83 - 87).

Таким чином, відповідач підтвердив, що поширена ним інформація є достовірною, в той час як позивачем ОСОБА_1 належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів недостовірності поширеної відповідачем інформації при розгляді даної справи в суді не надано.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, оцінюючи надані сторонами докази, з урахуванням принципу змагальності сторін, дійшов правильного висновку, що поширена НАЗК інформація не має характеру недостовірної, а частина інформації є оціночними судженнями.

Посилання позивача на ті обставини, що сам факт поширення відповідачем інформації негативного змісту порушує права позивача на недоторканність ділової репутації, відхиляються апеляційним судом як безпідставні, позаяк обставин недостовірності такої інформації під час розгляду справи не підтверджено.

Враховуючи, що судом першої інстанції не знайдено підстав для задоволення позову в частині визнання інформації недостовірною та зобов`язання її видалення, суд першої інстанції також дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення похідних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 17 липня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.