У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.07.2025 Справа №607/14541/25 Провадження №6/607/147/2025

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі: головуючого судді Позняка В.М., за участю секретаря судового засідання Козак О.Є., державного виконавця Бехтхольд К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі подання державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бехтхольд К.Р. про примусове проникнення до житла боржника, -

ВСТАНОВИВ:

Державний виконавець Тернопільського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бехтхольд Кеті Русланівна звернулася до суду із поданням про примусове проникнення до житла боржника, а саме квартири АДРЕСА_1 .

Покликається на те, що в провадженні виконавця перебуває виконавче провадження АСВП № 74598376 з примусового виконання виконавчого листа № 607/3511/22 виданого 19.03.2024 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про конфіскацію всього майна засудженого ОСОБА_1 яке є його власністю. Оскільки частина квартири АДРЕСА_1 належить боржнику на праві власності та підлягає конфіскації відповідно до виконавчого листа, однак доступ до вказаного житла не надано ні самим боржником, ні іншими особами, неодноразові спроби виконавця здійснити опис та арешт майна завершилися безрезультатно, державний виконавець не має реальної можливості виконати судове рішення іншим шляхом, окрім як за рішенням суду про надання дозволу на примусове проникнення до житла.

Дослідивши та оцінивши зібрані докази у справі, суд встановив наступні обставини справи.

На виконанні в Тернопільському відділі державної виконавчої служби перебуває виконавче провадження АСВП № 74598376 з примусового виконання виконавчого листа № 607/3511/22 виданий 19.03.2024 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про конфіскацію всього майна засудженого ОСОБА_1 яке є його власністю.

Як видно із інформації з державного реєстру речових прав від 05.03.2025, частка квартири АДРЕСА_1 належить боржнику ОСОБА_2 .

Державним виконавцем 05.03.2025, 25.04.2025 та 01.05.2024 здійснено виходи за адресою АДРЕСА_2 та встановлено що вхідні двері зачинені, лічильник на електроенергію вимкнений, із сусідами не вдалося поспілкуватися, описати майно виявилося неможливим.

В силу положень статті 18 ЦПК України судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових та службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно з частиною першою статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За змістом частини першої статті1 Закону України «Про виконавче провадження», а також згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою ЄСПЛ, - виконання судового рішення є завершальною частиною судового процесу та невід`ємною складовою гарантованого державою права на справедливий суд.

За змістом частин другої, третьої статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення віднесено до основних засад судочинства.

Обов`язковість виконання судових рішень, як невід`ємна складова частина права громадянина на справедливий суд, встановлена також практикою Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та відповідними нормами (статті 6, 13, стаття 1 Першого протоколу) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У рішенні у справі «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine, №60750/00, 20.07.2004) ЄСПЛ беззастережно зазначив, що передбачене частиною 1 статті 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Стаття 18 Закону містить перелік обов`язків і прав виконавців, обов`язковість вимог виконавців.

Зокрема, пункт 4 частини третьої статті 18 передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із Законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.

Таким чином, рішення суду обов`язкові до виконання та державний виконавець зобов`язаний вживати всіх необхідних дій для цього.

Відповідно до вимог статті 30 Конституції України кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до вимог статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства.

Таким чином, обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

Як передбачено частиною першою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Згідно з частиною першою статті 439 ЦПК України, питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Положеннями статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В силу вимог підпункту 4, 13 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи безперешкодно входити до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення.

Державний виконавець звертається до суду із поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

В свою чергу, відповідно до конституційних положень права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Так, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина перша статті64 Конституції України). Кожному гарантується недоторканість житла; не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду (частини перша та друга статті 30 Конституції України). Гарантія недоторканості житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканість житла, яке визначене в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.

Таким чином, виходячи з аналізу вищенаведених положень законодавства, можна дійти висновку, що державний виконавець при виконанні виконавчих документів, виданих іншими органами (посадовими особами) щодо стягнення боргу або звернення стягнення, зобов`язаний керуватися нормами Закону України «Про виконавче провадження», зокрема звертати стягнення на майно боржника, в тому числі проводити опис й арешт майна боржника; у разі неможливості потрапити у жиле приміщення боржника ставити перед судом питання про постановлення вмотивованого судового рішення про примусове проникнення до житла боржника.

При цьому, надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника можливе лише за наявності відповідних обґрунтованих підстав та беззаперечних доказів на їх підтвердження.

Таким чином, законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Визначальним при розгляді подання державного виконавця про примусове проникнення до житла боржника є лише факт невиконання рішення та неможливість державного виконавця потрапити до жилого приміщення боржника для проведення опису й арешту його майна.

Звертаючись до суду із даним поданням, державний виконавець, як на підставу для надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника, вказує, що, в провадженні виконавця перебуває виконавче провадження АСВП № 74598376 з примусового виконання виконавчого листа № 607/3511/22 виданий 19.03.2024 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про конфіскацію всього майна засудженого ОСОБА_1 яке є його власністю. Оскільки частина квартири АДРЕСА_1 належить боржнику на праві власності та підлягає конфіскації відповідно до виконавчого листа, однак доступ до вказаного житла не надано ні самим боржником, ні іншими особами, а неодноразові спроби виконавця здійснити опис та арешт майна завершилися безрезультатно, державний виконавець не має реальної можливості виконати судове рішення іншим шляхом, окрім як за рішенням суду про надання дозволу на примусове проникнення до житла.

Суд дійшов висновку про те, що державною виконавчою службою вживались всі необхідні дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» з метою виконання виконавчого провадження, про наслідки яких боржник був обізнаний.

При цьому боржник належним чином повідомлявся про намір державного виконавця вчинити виконавчі дії з опису та арешту майна, а також було вжито достатніх заходів для безперешкодного входження до житла боржника, для належного виклику боржника, які не потребують примусового проникнення до житла, що було в свою чергу свідомо проігноровано боржником.

Судом встановлено, що боржник не повідомив та з письмовими заявами до виконавця не звертався про обставини, які перешкоджають проведенню виконавчих дій (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо).

Разом з тим боржник діє не добросовісно в рамках виконавчого провадження, а саме: будучи обізнаним зі своїми борговими зобов`язаннями, присудженими за рішенням суду, і про наявність примусового виконавчого провадження, що вимагало від нього добросовісної процесуальної поведінки цікавитися у розумні строки перебігом виконавчого провадження та отримувати кореспонденцію, яка надходить на його адресу, тим самим він тривалий час фактично ухиляється від виконання рішення суду.

Аналогічний висновок викладений в ухвалі КЦС у складі Верховного Суду від 13 грудня 2018 року в справі №636/620/18.

Суд доходить висновку, що державною виконавчою службою надано належні докази ухилення боржника від виконання рішення суду та перешкоджанню ним Заявнику у здійсненні виконавчих дій.

Зважаючи на відсутність у державного виконавця можливості вчиняти виконавчі дії через ненадання боржником доступу до майна, суд вважає, що подання слід задовольнити.

Керуючись статтею 439 ЦПК України, Законом України Про виконавче провадження, суд,

УХВАЛИВ:

Подання державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бехтхольд Кеті Русланівни про примусове проникнення до житла боржника задовольнити.

Надати дозвіл на примусове проникнення до житла боржника, а саме квартири АДРЕСА_1 .

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий суддя В. М. Позняк