справа №176/2352/25
провадження №2/176/1277/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 р. Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Крамар О.М.,

з участю секретаря судових засідань Герус-Юзви Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, у залі суду в місті Жовті Води цивільну справу ОСОБА_1 до Великоновосілківської селищної військової адміністрації Волноваського району Донецької області про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

23 червня 2025 року на адресу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Великоновосілківської селищної військової адміністрації Волноваського району Донецької області про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно.

В обгрунтування своєї позовної заяви позивач посилається на те, що, починаючи з 1979 року він та його родина почали будувати житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З 1994 року по теперішній час він відкрито, добросовісно та безперервно володіє і користується житловим будинком з господарськими спорудами за даною адресою він мешкає зі своєю сім`єю.

Дані обставини підтверджуються відомостями з книги реєстрації мешканців (домова

книга) за адресою:

АДРЕСА_1 , що підтверджує факт постійного проживання позивача та членів його

сім`ї.

Оскільки будівництво будинку або інших об`єктів нерухомості пов`язано з отриманням відповідно дозвільної проєктно - технічної документації, його мати ОСОБА_2 отримала відповідний дозвіл у вигляді рішення виконкому Великоновосілківської селищної ради про передачу земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 28.12.1979 року, площею 0,10 га. для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 . Дані обставини підтверджують відповідні дозволи та розуміння з боку місцевої влади стосовно факту проживання їх родини за даною адресою у вищезазначеному будинку.

Однак за час свого життя його мати не отримала документів, що посвідчують право

власності останньої на нерухоме майно. У відповідності до віку та стану здоров`я матері та неможливості нею вести домашнє господарство та здійснювати володіння вищезазначеним домогосподарством, мати добровільно передала йому будинок у фактичне володіння, тоді ним у 2002 році отримано дозвіл селищної ради (рішення від 15.08.2002 р.) на будівництво господарських споруд: гаража, літньої кухні, сараю. Проєктна документація оформлена на його ім`я, він має будівельний паспорт №39 від 2002 року, що містить проект будівництва відповідних будівель та акт розбивки забудов, схему ділянки зі спорудами, а також експлікацію приміщень. Усі ці документи підтверджують його добросовісне, відкрите та безперервне володіння об`єктом нерухомості більше ніж 20 років, звертає увагу суду, що дані документи видані на підставі позитивного висновку районного відділу архітектури.

У цьому будинку постійно проживали також його дружина ОСОБА_3 дані, що підтверджують ці обставини теж можна побачити з відповідних відомостях книги реєстрації мешканців (домова книга).

На даний час після смерті матері ні право власності на житловий будинок ні на земельну ділянку не було зареєстровано через відсутність правовстановлюючих документів, а тому не могло увійти до спадкової маси майна, що можна успадкувати спадкоємцям.

Йому хоча і надавався дозвіл на будівництво господарських споруд, але за відсутності оформленого права власності на земельну ділянку та будинок він не може здійснити реєстрацію права власності на зазначене домоволодіння.

Незважаючи на це, він понад 20 років вважав достатніми документи та дозволи виданими, як органами місцевого самоврядування так і іншими державними установами для добросовісного, відкритого та безперервного володіння цим майном і йому не було відомо про юридичну необхідність наявності інших документів.

Станом на день звернення до суду, жодна особа не зареєстрована, як власник об`єкта, об`єкт не є предметом обтяження, заборон чи іпотеки, що свідчить про відсутність правових підстав для володіння ним з боку третіх осіб та підтверджує добросовісне володіння з боку позивача.

Для доказу проживання та утримання ним було зроблено запити до відповідних операторів постачання та розподілу електроенергії за вищезазначеною адресою так на доказ надає Акт звірки взаєморозрахунків за електроенергію за особовим рахунком № НОМЕР_1 станом на 2019-2025 роки на покази приладу облiку на 01.06.2025-51177 між ТОВ «ДОНЕЦЬКІ ЕНЕРГЕТИЧНІ ПОСЛУГИ та ОСОБА_1 АДРЕСА_1 паспорт: серія НОМЕР_2 ІПН: НОМЕР_3 , та АТ«ДТЕК Донецькі електромережі», згідно з даними інформаційної системи АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» особовий рахунок НОМЕР_4 за адресою

АДРЕСА_1 , зареєстровано на його ім`я та надано детальну інформацію щодо взаєморозрахунків за спожиту електричну енергію за період з 2014 -2019 рік, дана інформація підтверджує, як постачання, споживання та оплату відповідних рахунків за електроенергію даного домоволодіння.

Під час його проживання, будівництва, сплати комунальних платежів, догляду за прибудинковою територією претензій на зазначене майно ніхто не висловлював та не заявляв.

Вважає, що у відповідності до (ст. 344 ЦК України) факт відкритого,добросовісного і безперервного володіння вищезазначеним об`єктом нерухомості понад 10 років ним чітко задокументований, надано докази фактичного користування комунальні платежі, акти, дозволи, реєстрація мешканців.

Вважав, що надані дозволи (рішення селищної ради) та будівельний паспорт є правовою підставою для володіння, а тому не мав та не міг мати обґрунтованих сумнівів у добросовісності свого володіння. Лише згодом стало відомо про необхідність оформлення права власності у його випадку через суд.

Просив визнати право власності за ОСОБА_1 ,

РНОКПП: НОМЕР_3 , на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до технічного паспорта (А-житловий будинок, а-прибудова, Бсарай, В-сарай, Г-погріб, Д гараж, № НОМЕР_5 , №2-ворота), як такий, що набутий за набувальною давністю згідно зі ст. 344 Цивільного кодексу України.

Ухвалою судді від 30.06.2025 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання на 22 липня 2025 року на 09-00 годину.

09.07.2025 року на адресу суду надійшов відзив на позов від Великоновосілківської селищної військової адміністрації Волноваського району Донецької області. Позовні вимоги не визнають. У відзиві зазначають, що Факт проживання позивача з родиною у житловому будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно підтверджується документами доданими до позовної заяви та ними не оспорюється.

Разом цим вважають за необхідне звернути увагу суду на наступне.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» в п. 11, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК. право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Крім того, при вирішенні питання про право власності в силу набувальної давності, задоволення вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна.

Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ІДЮ. Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦЮ.

Отже, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою, володілець суб`єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років.

Виникнення володіння, що пов`язано з добросовісним заволодінням річчю, полягає в переконанні володільця, що заволодіння правомірне, тобто майно надійшло до нього законно.

Набуття права власності на майно за набувальною давністю виникає тоді, коли власник майна довгий час не виявляв наміру визнати річ своєю, погодився з її втратою, і при відсутності презумпції права державної власності.

Оскільки набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном і наявність у володільця певного юридичного титулу (договір найму, збереження тощо), виключає застосування набувальної давності.

Володіння має бути добросовісним, тобто якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. Обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

З поданих позивачем документів вбачається, що попереднім забудовником та користувачем була його мати, що не виключає спадкові підстави набуття даного будинку

Тому для застосування ст. 344 ЦК України в даному випадку відсутній такий критерій як добросовісність заволодіння, оскільки позивачу відомо про те, що будинок успадкований. Крім того, заволодіння цим майном сталося з волі попереднього володільця.

Враховуючи, що при зверненні до суду позивач сам має обирати належний спосіб захисту, вирішення даної справи просимо прийняти відповідно до вимог діючого законодавства.

Розгляд справи проводити без участі представника Великоновосілківської селищної військової адміністрації.

11.07.2025 року, 17.07.2025 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив від позивача. Позивач зазначає, що Зазначені твердження не відповідають фактичним обставинам справи, позиція відповідача є суттєво неповною та юридично необґрунтованою і не може бути прийнята судом як підстава для відмови у задоволенні позову.

За час свого життя ОСОБА_2 мати позивача не отримала документів, що посвідчують право власності останньої на нерухоме майно, були лише відповідні дозволи на

будівництво.

Отже під час життя ОСОБА_2 ні право власності на житловий будинок ні на

земельну ділянку не було зареєстровано, а тому не могло увійти до спадкової

маси майна, що можна успадкувати спадкоємцям.

Фактично позивач володіє будинком, як власним без будь-якого правового титулу, що

прямо відповідає ознаці володіння (ст. 344 ЦК України).

У позовній заяві видача відповідних дозволів на землю та будівництво на ім`я

ОСОБА_2 згадується виключно для того, щоб підтвердити добросовісність, відкритість і

здійснення користування з відома органів місцевого самоврядування та інших уповноважених державних органів.

Добросовісне володіння припускає, що особа не знала і не повинна була знати, що

володіє річчю незаконно.

Добросовісність означає, що особа, на момент набуття володіння, не знала і не повинна була знати, що вона не має на це юридичного права. Така добросовісність оцінюється судом виходячи із обставин справи, зокрема наявності дозволів, документів, офіційного визнання органами влади, реєстрації проживання, тощо.

Пункт 11 Пленуму ВССУ №5 не є підставою для відмови у позові, а лише вказує, що суд зобов`язаний з`ясувати, чи є відомості про власника, або чи є річ безхазяйною та зазначає, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі Ми саме і звернулись до суду з вимогою встановити ці обставини в межах набуття права за давністю, що прямо відповідає судовій практиці.

Протягом багатьох років ніхто не заявляв права власності, не оспорював володіння, майно не зареєстровано це ознаки можливості, яка дозволяє застосувати ст. 344 ЦК.

Саме тому суд і має встановити, що іншого власника немає це не підстава для

відмови, а предмет розгляду справи.

Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року, відсутність державної реєстрації права власності не є перешкодою для визнання права за

набувальною давністю.

Це підтверджує, що позивач, який володіє майном добросовісно, відкрито, безперервно та безтитульно понад 10 років, має право звернутись до суду з відповідною вимогою незалежно від наявності попередньої реєстрації.Подання позову про визнання права власності на підставі набувальної давності є законним і належним способом захисту речових прав.

Позивач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних доказів в матеріалах справи, з огляду на те, що останні скористалися своїми процесуальними правами, надавши суду відповідні заяви.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що у судове засідання не з`явилися всі учасники справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вважає що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлені наступні факти і відповідні ним правовідносини.

Позивач зазначає, що, починаючи з 1979 року він та його родина почали будувати житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з реєстру територіальної громади позивач зареєстрований з 05.01.1994 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Великоновосілківської селищної ради від 28.12.1979 року, мовою оригіналу ОСОБА_4 , передано у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку площею 0,10 га за адресою АДРЕСА_1 .

14.03.1990 року складено технічний паспорт на житловий будинок по АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтво про народження позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьками зазначено: батько ОСОБА_5 , мати ОСОБА_6 .

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно домової книги за адресою АДРЕСА_1 була зареєстрована ОСОБА_2 , зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 1994 року.

Позивачеві видано будівельний паспорт на вказане вище домоволодіння.

Відповідно до рішення від 15.08.2002 року Великоновосілківської селищної ради Христофорову В.О. надано дозвіл на будівництва гаража, літньої кухні, господарського сараю за адресою АДРЕСА_1 .

З 1994 року по теперішній час позивач відкрито, добросовісно та безперервно володіє і користується житловим будинком з господарськими спорудами за даною адресою. У технічному паспорті спірний житловий будинок зазначено як будинок садибного типу.

За час свого життя мати позивача не отримала документів, що посвідчують право

власності останньої на нерухоме майно.

У відповідності до віку та стану здоров`я матері та неможливості нею вести домашнє господарство та здійснювати володіння вищезазначеним домогосподарством, мати добровільно передала позивачеві будинок у фактичне володіння. У 2002 році позивач отримав дозвіл селищної ради (рішення від 15.08.2002 р.) на будівництво господарських споруд: гаража, літньої кухні, сараю.

Проєктна документація оформлена на ім`я позивача, він має будівельний паспорт №39 від 2002 року, що містить проект будівництва відповідних будівель та акт розбивки забудов, схему ділянки зі спорудами, а також експлікацію приміщень.

На думку позивача подані ним документи підтверджують його добросовісне, відкрите та безперервне володіння об`єктом нерухомості більше ніж 20 років.

У вказаному будинку постійно проживала також його дружина ОСОБА_3 .

На даний час після смерті матері позивача ні право власності на житловий будинок ні на земельну ділянку не було зареєстровано через відсутність правовстановлюючих документів, а тому не могло увійти до спадкової маси майна, що можна успадкувати спадкоємцям.

За відсутності оформленого права власності на земельну ділянку та будинок позивач не може здійснити реєстрацію права власності на зазначене домоволодіння.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності.

Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні.

З підстав набувальної давності може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено.

Аналіз наведеної норми права свідчить про те, що при вирішенні спору, пов`язаного з правом власності в силу набувальної давності, слід враховувати наступне:

- задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння;

- за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено;

- відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності;

- у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та не звернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред`явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності.

Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент заволодіння чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною обрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

У постанові від 06.06.2018 року по справі № 703/6177/15-ц Верховний Суд висловив аналогічну правову позицію про те, що добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За життя мати позивача не здійснила належну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Тобто власником у такому випадку є територіальна громада. Факт титульного володіння територілаьною громадою смт. Великої Новосілки виключає можливість застосування ст.344 ЦК України.

Окрім того, слід зазначити що володілець є добросовісним, якщо він не знав і не міг знати про те, що ця річ належить іншій особі.

Проте, як слідує з матеріалів справи позивач знав, що спірне майно належить матері, оскільки саме на їй була виділена земельна ділянка для обслуговування спірного будинку.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 25, 316, 344, 392 ЦК України, ст.ст. 13, 76, 80, 81, 133, 141, 247, 258, 263-265, 268, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Великоновосілківської селищної військової адміністрації Волноваського району Донецької області про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду у тридцятиденний строк з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя