КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/4075/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 липня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва, постановлену в складі судді Шевчука А.В. в м. Київ 27 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Тетяни Леонідівни про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, та повернення стягненого виконавцем,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив витребувати у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Т.Л. виконавче провадження відносно боржника ОСОБА_1 , завірені копії матеріалів, на підставі яких було арештовано рахунки та списано 14408,45 грн., визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий документ, на підставі якого було стягнуто із зарплати учасника бойових дій суму у розмірі 14408,45 грн., повернути незаконно стягнуті кошти за виконавчим провадженням, відкритим приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Павелків Т.Л., у повному обсязі.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 27 березня 2025 року у відкритті провадження в справі відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просив скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 27 березня 2025 року та направити справу для розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом, і для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, необхідне судове рішення, яке встановить факт неналежності чи належності дій нотаріуса.

Натомість, оскаржувана ухвала з невідомих причин спрямована на виконавче провадження, хоча у позові йдеться про те, що виконавчий документ є таким, що не підлягає виконанню, а не щодо оскарження дій чи рішень приватного виконавця.

Не погоджувався з висновками суду першої інстанції, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, і що згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень, оскільки нотаріус, що видав виконавчий документ, не є суб`єктом владних повноважень.

Підтвердженням такої правової позиції є узагальнення ВССУ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні», в яких зазначається, що правовідносини, як виникають між нотаріусами та іншими суб`єктами нотаріальної діяльності, є суто процесуальними за своєю сутністю і не можуть характеризуватися як владні відносини у розумінні КАС.

Крім того, у листі НАЗК від 05 травня 2017 року встановлено, що приватні нотаріуси не відносяться до переліку суб`єктів декларування, тобто не є суб`єктами владних повноважень.

При цьому, згідно п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають виконавчі написи нотаріусів, які є виконавчими документами.

Проте суд не витребував виконавче провадження за клопотанням ОСОБА_1 , не встановив підстав виникнення виконавчого провадження та не здійснив дій щодо остаточного визначення предмету спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу. Відповідно до ч. 9 ст. 187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому ст. 31 ЦПК України, це означає, що суд мав можливість пересвідчитися, чи підсудна вказана справа даному суду.

Вказував, що судом, якщо прийняти його точку зору на адміністративну юрисдикцію даного спору, порушено вимоги п. 4 ч. 1 ст. 20 КАС України щодо розмежування предметної юрисдикції адміністративних судів, оскільки згідно вимог даної статті, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, визначених п. 1-3 ч. 2 ст. 20 КАС України, тобто у будь-якому випадку справа підсудна Оболонському районному суду м. Києва.

Натомість, у позові мова йде про розгляд виконавчого документа, виконавчого напису нотаріуса, а не дій приватного виконавця по його виконанню.

Наголошував, що в даному випадку суд першої інстанції, зазначивши в оскаржуваній ухвалі надумані підстави для повернення, порушив п. 2, 4 ЦПК України, порушив основоположний принцип ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, а саме право на справедливий судовий розгляд, який необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя, якого він був безпідставно позбавлений.

Зазначав, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, в порушення вимог ст. 263 ЦПК України не зазначив мотиви, якими керувався при прийнятті рішення та докази, вивчені судом, що призвели до таких висновків суду, також не освітлено мотивацію оцінки кожного аргументу, що зазначені судом як недолік, та аналіз їх виправлень (невиправлень) та їх мотиви.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з даним позовом в березні 2025 року, ОСОБА_1 мотивував його тим, що 20 лютого 2025 року ним виявлено блокування його зарплатної банківської картки та списано грошові кошти в розмірі 9994,56 грн., а 24 лютого 2025 року - додатково 4413,89 грн., всього 14408,45 грн. Як йому було роз`яснено співробітниками банку, таке блокування та списання було здійснено приватним виконавцем Павелків Т.Л., зв`язатися з якою йому не вдалося і він не зміг встановити підстави дій приватного виконавця.

Як прокоментували працівники банку, очевидно приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис за якісь боргові зобов`язання, однак будь-які боргові зобов`язання у нього відсутні, тому якщо підставою виконавчого провадження став виконавчий напис нотаріуса, то його дії порушують законодавство вже навіть тому, що навіть у випадку наявної заборгованості вона не є безспірною.

Вказував, що є достатні правові підстави вважати оскаржуваний виконавчий документ, винесений приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Павелків Т.Л. таким, що не підлягає виконанню, та є достатні підстави для повернення стягнутих виконавцем 14408,45 грн.

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Відмовляючи у відкритті провадження в справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що спір виник за зверненням фізичної особи до приватного виконавця з приводу оскарження дій та виконання виконавчого документа, не пов`язаного з виконанням судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, тому заява не підлягає розгляду в судах в порядку цивільного судочинства, а відповідно до ст. 287 КАС України підлягає розгляду адміністративним судом.

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При зверненні до суду ОСОБА_1 посилався на порушення своїх прав внаслідок блокування його зарплатної банківської картки та звернення стягнення на належні йому грошові кошти приватним виконавцем, здійснене на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса, вчиненого за відсутності безспірної заборгованості.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії.

Відмовляючи ОСОБА_1 у відкритті провадження в справі, суд першої інстанції не визначився в належній мірі з природою спірних правовідносин та дійшов помилкового висновку, що даний спір виник за зверненням фізичної особи до приватного виконавця, залишивши поза увагою, що предметом даного позову є визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

При цьому, вказуючи на те, що ОСОБА_1 не зазначає про наявність та існування будь-якого рішення суду і відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа, виданого Оболонським районним судом м. Києва, суд першої інстанції залишив поза увагою, що в позовній заяві ОСОБА_1 повідомлено про відсутність у нього відомостей, на якій підставі приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис, про відсутність відомостей щодо особи стягувача за виконавчим документом, та саме в зв`язку з цим заявлено клопотання про витребування у приватного виконавця завіреної копії матеріалів виконавчого провадження.

У постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року в справі № 519/77/18 (провадження № 61-10311св19), від 19 червня 2023 року в справі № 187/1718/20 (провадження № 61-2584св22) зазначено, що справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса) мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів.

Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Тобто, цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається на особу, яка зверталася за виконавчим написом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, і суд першої інстанції дійшов передчасного та помилкового висновку про те, що позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а відтак і про відмову про провадження в справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, тобто судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. 367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 27 березня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 17 липня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.