14.07.2025 Суддя Паляничко Д. Г.
Справа № 644/6189/25
Провадження № 2-о/644/175/25
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

14 липня 2025 року м. Харків

Індустріальний районний суд м. Харкова у складі головуючої судді Паляничко Д.Г. одноособово, дослідивши заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), заінтересована особа: орган опіки та піклування Шевченківська селищна рада Куп`янського району Харківської області (63601, Харківська область, Куп`янський район, с-ще Шевченкове, вул. Центральна, б. 9, ), ОСОБА_2 (адреса реєстрації, РНОКПП, засоби зв`язку невідомі) про встановлення факту місця проживання дитини, самостійного виховання та утримання батьком дитини,

ВСТАНОВИВ:

10 липня 2025 року до Індустріального районного суду м. Харкова із заявою, у порядку окремого провадження, звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) (надалі за текстом - ОСОБА_1 /заявник), заінтересована особа: орган опіки та піклування Шевченківської селищної ради Куп`янського району Харківської області (63601, Харківська область, Куп`янський район, с-ще Шевченкове, вул. Центральна, б. 9, ) та ОСОБА_2 про встановлення факту місця проживання дитини, самостійного виховання та утримання батьком дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі за текстом - ОСОБА_2 ).

В обґрунтування своїх вимог заявник зазначив, що перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , який був зареєстрований Сподобівською сільською радою Шевченківського району Харківської області 01.05.2000, актовий запис № 02.

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 12.10.2017 у справі № 637/752/17 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, визначено місце проживання неповнолітніх дітей з батьком.

Неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживає з заявником, який самостійно його виховує та повністю утримує, турбується про нього, забезпечує всім необхідним, створив належні умови життя дитині, піклується про його розвиток, навчання, здоров`я, належні умови проживання тощо.

Матір не приймає участі у вихованні та утриманні неповнолітньої дитини.

Встановлення факту самостійного виховання дитини необхідне ОСОБА_1 для оформлення державної соціальної допомоги на дитину, яка виховується лише одним з батьків, а також для інших обставин (ст. 318 ЦПК України).

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ між суддями від 10.07.2025 справа № 644/6189/25 визначена на розгляд судді Паляничко Д.Г.

Суд, дослідивши заяву, оцінивши надані до суду докази на підтвердження та спростування викладених у заяві доводів та обгрунтувань, як кожний окремо так і у їх сукупності, дійшов висновку про необхідність відмовити у відкритті провадження у справі з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Як вбачається із заяви, ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою про встановлення юридичного факту, а саме встановлення факту місця проживання дитини, самостійного виховання та утримання батьком дитини - сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема, з метою отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, а також для інших обставин.

За приписами п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (ч. 1 ст. 315 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

-факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

-встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

-заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

-чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Зазначений правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 161/853/19, від 27 березня 2019 року у справі № 569/7589/17.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Отже, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права. Спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний.

Із вказаного вбачається, що виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що, вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим конкретною статтею про зміст заяви.

Питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України).

Відповідно до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Так, ст. 180 СК України регламентує, що саме батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку по утриманню дітей врегульовані положеннями ст. 181 СК України, де, зокрема, визначено, що виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, а той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Отже, питання утримання дітей до 18 років унормовано саме положеннями СК України, відповідно до норм якого саме батьки (мати та батько) зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. При цьому ці питання батьки вирішують за домовленістю між собою, а у разі відсутності такої домовленості у судовому порядку, шляхом звернення до суду з позовом, або заявою про видачу судового наказу.

Факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання та утримання дитини, то факт одноосібного виховання та утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання та утримання дитини (сплати аліментів, позбавлення батьківських прав тощо).

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення фактів встановлених судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі, з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право. За встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні та утриманні дитини.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 201/5972/22 (постанова від 11.09.2024).

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Отже, захист порушених прав у зв`язку з невиконанням, неприйняттям участі одним із батьків у вихованні дітей, тобто самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом (позовному провадженні).

Питання належного виховання дітей, досягнення порозуміння між батьками і дітьми, відповідальності батьків за неналежне виконання батьківських обов`язків завжди є важливими й актуальними. Законом України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Закон передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

Відповідальність щодо виховання дітей покладена на обох батьків, незалежно від того проживають вони разом чи окремо, оскільки обов`язок здійснювати належне виховання та нагляд за малолітнім є рівним для обох з них.

Обов`язки батьків висвітлені в ст. 150 Сімейного кодексу України, згідно якої батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та поважати дитину.

За невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо виховання дітей батьки можуть бути притягнені до різних видів юридичної відповідальності.

Згідно ч. 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

З огляду на обставини справи слід зробити висновок про те, що вимога про встановлення факту того, що заявник самостійно виховує дитину не може розглядатися у судовому порядку безвідносно до дій (бездіяльності) матері дитини, оскільки вказані факти можуть бути встановлені судом, зокрема, під час розгляду справ про позбавлення особи батьківських прав, а не в окремому провадженні за правилами цивільного судочинства.

Велика Палата Верховного суду у постанові від 11 вересня 2024 року при розгляді справи №201/5972/22 дійшла висновку, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Тобто, зазначені заявником обставини дають підстави вважати, що його вимога фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових та не майнових прав батьків дитини, які закріплені в Сімейному кодексі України. Такими до прикладу можуть бути право батьків на визначення місця проживання дитини, а такий спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом; право матері чи батька на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав у випадку, якщо вона чи він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, тощо.

Інститут окремого провадження та встановлення у цьому провадженні юридичного факту не передбачені для того аби вирішити (допомогти вирішити) будь-який спір про право.

За встановлених у цій справі обставин та мети подання заяви про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, заявлені ОСОБА_1 вимоги не є вимогами, які пов`язані із здійсненням особистих немайнових чи майнових прав, а тому не підлягають розгляду судом в порядку окремого провадження на підставі статей 293, 315 ЦПК України.

Також, суд бере до уваги, що у заяві наведені обставини щодо розв`язання спору між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про місце проживання їх дітей, зокрема і щодо ОСОБА_3 , що вбачається з заочного рішення Шевченківського районного суду міста Харкова у справі № 637/752/17 від 12 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили 18.11.2017. Вказаним судовим рішення задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , розірвано шлюб між ними, визначено місце проживання неповнолітніх дітей, зокрема й неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 .

Згідно зі ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У зазначеному судовому рішенні Шевченківського районного суду м. Харкова у справі № 637/752/17 від 12 жовтня 2017 року встановлені обставини самостійного виховання дітей батьком і їх спільного проживання без матері. Отже, місце проживання дитини вже встановлено судовим рішенням та обставини, які просить встановити позивач вже встановлені судовим рішенням, яке має преюдиційну силу.

Крім цього, суд звертає увагу, що наразі син заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наразі досяг повних 15 років та відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України самостійно визначає місце свого проживання.

Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У статті 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

У постанові Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 351/611/21 (провадження № 61-990св23) вказано, що «у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України.

Отже, в силу вищенаведених норм чинного законодавства ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині.

Суд бере до уваги, що звертаючись до суду із заявою, ОСОБА_1 зазначив, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини необхідне йому для можливості оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, яка виховується тільки одним з батьків.

Заразом, за приписами до ст. 18-1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини), відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини. Право на допомогу на дітей одиноким матерям (батькам) має мати (батько) дітей у разі смерті одного з батьків, які не одержують на них пенсію в разі втрати годувальника, соціальну пенсію або державну соціальну допомогу дитині померлого годувальника, передбачену Законом України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю".

Зазначеним законом не передбачено надання державної допомоги батьку, який самостійно виховує дитину, при тому, що батьки розлучені та проживають окремо. Також, діючим законодавством передбачена можливість звернення до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини одним із батьків, зокрема з тим, з ким проживає дитина, при цьому рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини не вимагається.

Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки та від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і їх встановлення в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 287/167/18-ц від 30.01.2020 року зазначено, що вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу, а якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, - закриває провадження у ній.

Отже, враховуючи викладене, а також факт, того, що інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право, у цій справі заявлені вимоги ОСОБА_1 пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує та утримує дитину

Факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст. 258, 260, 315 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), заінтересована особа: орган опіки та піклування - Шевченківська селищна рада Куп`янського району Харківської області (63601, Харківська область, Куп`янський район, с-ще Шевченкове, вул. Центральна, б. 9, ), ОСОБА_2 про встановлення факту місця проживання дитини, самостійного виховання та утримання батьком дитини.

Роз`яснити заявнику право на подачу заявлених ним вимог у порядку позовного провадження.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки: http://og.hr.court.gov.ua /sud2029/.

Суддя Д.Г. Паляничко