Номер провадження: 22-ц/813/950/25
Головуючий у першій інстанції Петренко В.С.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у справі за заявою ОСОБА_1 (заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області) про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України, на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Петренко В.С. 19 грудня 2023 року у м. Одеса, -

встановила:

У серпні 2022 року представник ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Заявник зазначав, що встановлення такого факту необхідно йому для підтвердження належності до громадянства України та подальшого отримання паспорта громадянина України замість втраченого паспорта громадянина колишнього СРСР.

ОСОБА_1 вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 він народився у с. Довпотів Калуського району Івано-Франківської області, у 1979 році приїхав на постійне місце проживання до міста Одеси, де розпочав свою трудову діяльність.

Із 1989 року ОСОБА_1 постійно проживає у АДРЕСА_1 , нікуди не виїздив та не змінював адреси свого місця проживання.

Факт його постійного проживання за вказаною адресою підтверджують сусіди та акти про проживання, за участю останніх, які підтверджені в.о. керівника ОСОН КМ «Люстдорф» від 23 червня 2022 року.

На теперішній час заявник перебуває на обліку в КУ «Обласний центр обліку бездомних громадян» з 01 квітня 2021 року як особа, яка не має постійного місця проживання, і місце проживання якої може бути зареєстровано за юридичною адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 зазначав, що він втратив паспорт радянського зразка та своєчасно не оформив паспорт громадянина України.

У грудні 2021 року він звернувся із заявою до Суворовського відділу у м. Одесі ГУ ДМС в Одеській області щодо отримання паспорта громадянина України у формі ID - карти вперше у зв`язку із втратою документів та подальшого працевлаштування, на яку 07 грудня 2021 року йому видано було Довідку про те, що особу ОСОБА_1 встановлено, також встановлено, що він перебував у громадянстві СРСР, але не встановлено належність до громадянства України.

Заявник зазначав, що рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України йому необхідно для отримання паспорта громадянина України.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2023 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, було задоволено.

Встановлено факт постійного проживання гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Довпотів Калуського району Івано-Франківської області, на території України станом на 24 серпня 1991 року, та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України», а саме 13 листопада 1991 року.

В апеляційній скарзі представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити, посилаючись на необґрунтованість рішення, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що по-перше, з поданої ОСОБА_1 заяви вбачається спір про право, та по-друге, рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України ніяк не впливає на прийняття заяви та вирішення питання про прийняття до громадянства України.

Сторони про розгляд справи на 10 червня 2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до ч. 4 ст.367 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст. 293 ЦПК України).

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).

Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Законодавець визначив на рівні процесуального закону особливості, пов`язані із розглядом справ окремого провадження. Такі особливості проявляються в тому, що під час розгляду справ не застосовуються положення щодо змагальності (ст. 12 ЦПК України) та меж судового розгляду (ст. 13 ЦПК України). Законодавець в справах окремого провадження наділив суд можливістю за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Тільки в окремих випадках законодавець встановив необхідність подання разом із заявою доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини (наприклад, у ч. 2 ст. 318 ЦПК України) (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі №569/4466/23 (провадження №61 6986св23), від 25 березня 2024 року у справі №161/9609/22 (провадження №61-12995сво22)).

Підстави та порядок набуття громадянства України регулюються нормами Закону України «Про громадянство» від 18 січня 2001 року №2235-III (далі - Закон №2235-III).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону №2235-II,I громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі №503/246/19 (провадження №61-11660свп20) зазначено, що перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у ч. 1 та 2 ст. 315 цього Кодексу, не є вичерпним.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення;

встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, який має юридичне значення.

У ст. 1 Закону України «Про громадянство України» визначено поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах», а саме: «проживання на території України на законних підставах» - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні; «безперервне проживання на території України» - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 991 року.

Згідно п. 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР» відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

У п. 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Наявними у матеріалах справи доказами встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Довпотів Калуського району Івано-Франківської області, що підтверджуються його заявою про видачу паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року, у якій також зазначено, що заявник отримав паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_1 , виданий 11 червня 1976 року Калуським МВВС Івано-Франківської області.

01 квітня 2021 року ОСОБА_1 був взятий на облік у КП «Обласний центр обліку бездомних громадян», про що йому видано посвідчення № НОМЕР_2 , як особі, яка не має постійного місця проживання, і місце проживання якої може бути зареєстровано за юридичною адресою: АДРЕСА_2 .

22 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Суворовського відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області щодо отримання паспорта громадянина України у формі ID - карти вперше, на яку отримав відповідь про те, що особу ОСОБА_1 встановлено, однак у зв`язку із тим, що не встановлена його належність до громадянства України, відмовлено у видачі паспорта громадянина України на підставі матеріалів здійсненої перевірки, та зазначено, що він має право набути громадянство України відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», рекомендовано звернутися до районного суду з заявою про встановлення юридичного факту постійного проживання та реєстрації на території України станом на 24 серпня 1991 року, після чого звернутися до найближчого територіального підрозділу ДМС за місцем фактичного проживання з питанням про набуття громадянства України.

Також до заяви про встановлення факту проживання заявником надано архівну довідку архіву № 1 Одеського регіону виробничого підрозділу «Одеська об`єднана дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» від 06 травня 2021 року № ДНСА - П/145, відповідно до якої ОСОБА_1 у період з 10 грудня 1979 року по 01 червня 1984 року працював на п/ділянці станції Одеса - Товарна, а наказом № 531 від 08 червня 1984 року його переведено до Овідіопольського МРСУ.

Факт постійного проживання ОСОБА_1 з 1989 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується актами про проживання, складеними сусідами гр. ОСОБА_2 (проживає за адресою: АДРЕСА_1 ), гр. ОСОБА_3 (проживає за адресою: АДРЕСА_1 ), та гр. ОСОБА_4 (проживає за адресою: АДРЕСА_3 ), підписи яких засвідчено ІНФОРМАЦІЯ_3 в.о. керівника ОСОН КМ «Люстдорф».

Крім того, у судовому засіданні судом першої інстанції в якості свідка була допитана гр. ОСОБА_2 , яка під присягу підтвердила факт проживання ОСОБА_1 з 1989 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 .

За вказаних обставин справи, враховуючи досліджені у їх сукупності докази по справі, зокрема, які підтвердили факт постійного безперервного проживання ОСОБА_1 на території України у 90-х роках, на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимога заявника у цій частині підлягає задоволенню.

Одночасно, колегія суддів не погоджується із висновком суду про необхідність встановлення факту постійного безперервного проживання ОСОБА_1 на території України станом на дату набрання чинності Законом України «Про громадянство України» від 08 жовтня 1991 року, тобто 13 листопада 1991 року, виходячи з наступного.

Так, у постанові Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі №161/9609/22 (провадження №61-12995сво22) зазначено, що якщо метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є встановлення належності до громадянства України відповідно до п.у 2 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

У разі, коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Встановлення юридичного факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року не має юридичного значення у такому випадку.

Таким чином, оскаржуване рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2023 року підлягає зміні шляхом виключення з його мотивувальної та резолютивної частин посилання суду першої інстанції на встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту того, що ОСОБА_1 проживав на території України станом на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» - 13 листопада 1991 року.

В іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін.

Необгрунтованими при цьому є доводи апеляційної скарги Головного управління Державної міграційної служби України про те, що рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України ніяк не впливає на прийняття заяви та вирішення питання про прийняття до громадянства України.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що з огляду на те, що інший спосіб, ніж звернення до суду із заявою про встановлення юридичного факту проживання особи на території України для набуття громадянства України, не передбачено, заявник правильно звернувся до суду для встановлення такого факту. На підтвердження своїх вимог заявник надав до суду достатньо доказів його постійного проживання на території України;

У разі, коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Зазначене також узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 25 березня 2024 року у справі №161/9609/22, від 02 травня 2024 року у справі №137/1269/22;

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з нормами матеріально права, які підлягають застосуванню, у зв`язку із чим рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2023 року підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2023 року - змінити, виключити з його мотивувальної та резолютивної частин посилання на встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту постійного проживання гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця села Довпотів, Калуського району, Івано-Франківської області, на території України станом на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України», а саме 13 листопада 1991 року.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 17 липня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе