Провадження № 2/202/1942/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2025 року Індустріальний районний суд міста Дніпра

в складі: головуючого судді - Бєльченко Л.А., за участі секретаря судового засідання Десятерика Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на 1/2 частину транспортного засобу,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернулася до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з цим позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2024 року справу передано за підсудністю до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2025 визначено суддю Бєльченко Л.А. для розгляду цієї справи.

Ухвалою судді від 15.01.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на 1/2 частину прийнято до провадження, відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпра від 19.06.2025 року провадження у справі в частині вимог до ОСОБА_3 закрито на підставі п.7 ч.1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 до відкриття провадження у справі.

В обґрунтування позовних вимог позивачкою зазначено, що з 11.06.2011 року вони з ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 31.10.2023. Під час перебування у шлюбі, 26.09.2020 року, ними було придбано автомобіль SSANG YONG, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 , котрий був зареєстрований на ОСОБА_3 .

Вступивши у змову, 27.09.2023 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_2 фіктивний договір купівлі-продажу вказаного автомобіля. Проте вона, позивачка, згоди на відчуження транспортного засобу не надавала, що є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки останній є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_3 .

Також зазначено, що у договорі купівлі-продажу внесена завідомо занижена вартість транспортного засобу, фактична передача майна не відбувалася, оскільки автомобіль знаходився у її користуванні. Транспортний засіб до ТСЦ 1249 для огляду не надавався.

Позивач зазначає, що внаслідок продажу автомобіля, котрий є спільною сумісною власністю подружжя, було порушено її право власності; що відсутність її згоди на продаж, внесення недостовірних даних до договору, відсутність огляду ТЗ є підставою для визнання спірного договору недійсними. Тому просила позов задовольнити.

Під час розгляду справи позивачка і її представник, адвокат Бірюков С.В., підтримали позов з підстав, зазначених вище.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, на адресу суду поверталися конверти з судовою повісткою з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою».

З`ясувавши всі обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з 11.06.2016 року по 31.10.2023 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

26.09.2020 року на ім`я ОСОБА_3 було придбано автомобіль SSANG YONG, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 .

26.09.2023 року вказаний транспортний засіб на підставі договору купівлі-продажу №1249/2023/4071256 перереєстровано в ТСЦ МВС №1249 на ОСОБА_2 .

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Позивачка вказує, що відчуження автомобіля SSANG YONG, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 , котрий є спільним майном її і ОСОБА_3 , відбулося без її згоди.

Згідно з частинами першою - п`ятою ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Зазначені норми сімейного законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанову Верховного Суду України від 24.05.2017 року, справа № 6-843цс17).

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно із частинами першою, другою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згода одного з подружжя на укладення договору, який виходить за межі дрібного побутового та стосується цінного майна, що перебуває у їх спільній сумісній власності, має бути надана у письмовій формі. У випадку недотримання вказаної вимоги другий з подружжя (хто не був стороною правочину) може оспорити такий договір на підставі частини другої статті 65 СК України.

Відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладання одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Така правова позиція сформульована Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 29.06.2021 року при розгляді справи № 916/2813/18, провадження № 12-71гс20.

З огляду на викладене, до обставин, які підлягають доказуванню сторонами та встановленню судами в справах про визнання правочину щодо розпорядження спільним майном подружжя недійсним з підстав неотримання згоди іншого з подружжя на укладення правочину, належить обставина добросовісності (або недобросовісності) третьої особи (контрагента за таким договором). Водночас добросовісним вважатиметься такий контрагент, який не знав та не міг знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відповідно до частини першої ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках .

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03. 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду, у справах про визнання правочину щодо розпорядження спільним майном подружжя недійсним з підстав неотримання згоди іншого з подружжя на укладення правочину розподіл тягаря доказування здійснюється таким чином: позивач має довести належність майна, яке є предметом оспорюваного правочину, до об`єктів права спільної сумісної власності; відповідач (інший з подружжя), у свою чергу, з урахуванням підстав позову (невчинення іншим з подружжя дій, спрямованих на отримання згоди позивача на розпорядження спільним майном) та положень частини четвертої статті 81 ЦПК України має довести обставину наявності згоди позивача на укладення правочину щодо розпорядження спільною сумісною власністю подружжя; докази на підтвердження або спростування обставини добросовісності контрагента за оспорюваним правочином подаються як позивачем, так і безпосередньо цим контрагентом.

На підтвердження обставин недобросовісності контрагента за договором купівлі-продажу транспортного засобу, а саме того, що ОСОБА_2 був обізнаний про те, що придбаний ним автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, при розпорядженні котрим ОСОБА_3 не отримав згоди на укладання договору купівлі-продажу транспортного засобу від ОСОБА_1 , останньою жодного доказу не надано.

Тому, враховуючи, що укладання одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, а позивачем таке не доведено, суд не вбачає підстав для визнання недійсним договору купівлі продажу №1249/2023/4071256 автомобіля SSANG YONG, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 , укладеного 26.09.2023 року в ТСЦ МВС №1249 між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , у зв`язку з недоведеністю позовних вимог в цій частині позову.

Посилання позивача на те, що в оспорюваному договорі зазначена занижена вартість транспортного засобу і те, що фактична передача автомобіля не відбувалася, також не підтверджені і не впливають на висновки суду про відмову у позові про визнання недійсним цього договору.

Позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаного автомобіля в даному випадку носять похідний характер від первинної вимоги. Тому, відмовляючи позивачці у позові в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, автомобіля SSANG YONG, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 , суд відмовляє і у вимогах про визнання права власності на 1/2 частину цього автомобіля.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. 3,4,5,10,13,81,89, 259-263, 265,268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Відмовити ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля SSANG YONG, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 , укладеного 26.09.2023 року в ТСЦ МВС №1249 між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , визнання права власності на 1/2 частину транспортного засобу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Суддя Л.А. Бєльченко